© Cserna-Szabó András, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

A borítón Joachim Patinir Tájkép a Styx folyón átkelő Kháronnal című festményének részlete látható.

Minden jog fenntartva

Endrének és Vilmának

„Többé-kevésbé mindez megtörtént.”

Vonnegut: Az ötös számú vágóhíd

„Nem tudok sokat írni, a háború a torkomon akadt, gyakran egész nap egy szót sem tudok szólni; Isten legyen hozzánk irgalmas.”

Böll levele feleségének

„(…) ha a hazugság ennyire hasonlíthat az igazsághoz, bízhatunk-e valaha is a boldogságban?”

Mary Shelley: Frankenstein

„Boldogult barátomat, Lanzot 1785-ben Regensburgban agyonütötte közelemben a villám.”

Adam Weishaupt

„Ó, jaj, a lét rövid

és hosszú a művészet.”

Goethe: Faust

„Oly félelem nélküli így az életünk és egyszerü,

mint a papír, vagy a tej itt az asztalunkon

és kegyetlen is,

mint mellettünk a lassútekintetü kés.”

Radnóti Miklós: És kegyetlen

„Hol is van már a temető?

Régen nem temetkeznek itt.

Lösszel tölti a szél, eső

a sírok süppedékeit.

Egy-egy csontot rejt még a fű,

köztük futó rigó neszez.

A halál olyan egyszerű

és mindez oly természetes.”

Tóth Bálint:
Tavasz a Boldogasszony kápolna alatt

„Régi kor természettudósai beszélnek egy csodaállatról, amelynek neve »krák«. Pontoppidan norvég tudós le is írta e szörnyeteget. A krák egy töméntelen nagy tengeri állat, mely lenn a tengerfenéken lakik, s melynek néha-néha eszébe jut a vizek színére felemelkedni. Mikor aztán rengeteg nagy háta felmerül a hullámok közül, befedve tengeriszappal, telenőve tengeri fügével, tengeri tulipánnal, korallerdővel, akkor a penguinok, kormoránok azt gondolják, hogy ez valami új sziget, odatelepednek, ott fészkelnek, rondítanak a hátán; a krák engedi azt békével. Időjártával aztán belepi a fű a hátát; a hajósok meglátják: »ni, milyen szép zöld sziget!«, kikötnek rajta, birtokukba veszik, házat építenek rá; a krák mindazt tűri szépen. Azután elkezdik a hátát fölszántani, bevetik árpával; a krák engedi a hátát szántatni, boronáltatni, legfeljebb akkor, mikor tüzet raknak rája, gondolhat annyit magában, hogy milyen nagy baj az, mikor egy ilyen nagy állat nem tudja a hátát megvakarni. A hajósok mindig jobban találják magukat rajta, már kutat is ásnak a hátán, s ugyan örülnek rajta, mikor víz helyett zsírt meregetnek fel a kútból. A krák engedi szivattyúztatni a zsírját, hiszen van neki elég. A hajósok a gazdag szigetre raktárakat építenek, vámot, rendőrséget importálnak rá, talán még részvénytársulatokat is alapítanak föléje. Egyszer aztán, mikor már az eleven húsáig lefúrtak, a krák azt gondolja, hogy de már ennek fele sem tréfa, s visszaszáll a tenger fenekére. Vele együtt madár, ember, hajó, raktár és részvénytársulat.”

Jókai Mór: A kőszívű ember fiai

„Multunk gonosz volt, életünk pogány,

rabsors ma sorsunk s mégsem átkozom:

jó, hogy nem ültem győztes-lakomán

s hogy egy legázolt néphez tartozom.”

Áprily Lajos: A legyőzöttek strófája

„A nők általában szívesen választanak orvos szeretőt, mert ez a legkényelmesebb.”

Márai Sándor: Napló

„Jó év volt,

mikor születtem én,

volt krumpli és kenyér

és mindenki örült nekem.

Jó év volt,

apám épp leszerelt,

meggyógyult nővérem is

és könnyű szülés voltam én.

Fiút akartak épp

háromszáztizennégy dekát…”

Bereményi Géza: Jó év volt

„Nincs magánosabb szomorúság a világon, mint egy magyar tehetség! Miénk a vér ömlése, a bezúzott homlok, a nehéz munka birkózása s hozzánk botlott kis ügyeseké a tejfel. A magyar a világtörténelem legnagyobb balekja, és ez sohasem lesz másképp.”

Szabó Dezső: Az elsodort falu

„Szeretlek! Epedezek érted! Akár sápadt, akár lila, akár leplezett, akár érzéki, én, aki minden gyönyör és bíbor vagyok és ittasság a legbenső értelemben, kívánlak.”

Aleister Crowley: Liber Al vel Legis – A törvény könyve

„Egy James Stewart-filmnek két fontos összetevője van: tisztának kell lennie és győzedelmeskednie kell benne a kisembernek az agresszorok fölött.”

James Stewart

„A zene a nép morálja.”

Hamvas Béla: Az öt géniusz

„Régi dicsőségünk halkések az éji homályban…”

Esterházy Péter: A szabadság nehéz mámora

„(…) a legkomolyabb bajok főforrása, melyek az embert érik, az ember maga: homo homini lupus, az ember embernek farkasa. A ki ez utóbbit jól szemügyre veszi, a világban nem lát egyebet pokolnál, mely a Danteét abban haladja meg, hogy az egyik szükségképen a másiknak az ördöge; amire persze az egyik alkalmasabb a másiknál, mindenekelőtt alkalmasint az olyan, ki az ördögök mestere, aki hódítóként lép föl, egy pár százezer embert egymással szembe állít s azt mondja nekik: »Szenvedni és meghalni rendeltetéstek: most lőjjetek egymásra puskákkal és ágyúkkal!« és megteszik.”

Arthur Schopenhauer: Az élet semmiségéről és gyötrelméről

„Már látom, hogy szót szóba öltök, és belegabalyodok a mesémbe, holott még el sem kezdtem. Összekuszálom az időrendet, belekeverek kívülálló személyeket, ide nem tartozó dolgokról bölcselkedem, és nem oda lyukadok ki, ahová szeretnék. Pedig el akarom mondani ennek a képnek a történetét úgy, ahogy volt. Panaszkodtam Szebek Miklósnak. Nevetett.

– Nem baj az – mondta. – Csak zagyváld össze jól. Így csinálják a modern regényírók is. Höhöhö.”

Ottlik Géza: Hajnali háztetők

„Nem én mondom. Mondódik.”

Umberto Eco: A Foucault-inga

Ötvenedik születésnapomon (2024. március 9.) vonatra szálltam, és elutaztam Ingolstadtba, hogy megnézzem végre a várost, ahol kétszer megszületett és ahol egyszer meghalt az anyám. Nem jártam még itt soha azelőtt. Az út alatt különös hangulatok törtek rám, néha például úgy éreztem, hazafelé tartok. (Ez is lehetne a címe ennek a könyvnek: Érzelmes utazás Ingolstadtba.) Ingolstadt – valamikor réges-régen Ingold király a felhőkbe emelte, hogy megmentse az árvíztől, állítólag innen a név1 – ódon és gazdag bajor város a Duna partján, nagyjából százötvenezer lakossal, csodás óvárossal és fényes, mágikus múlttal. Fölötte Nürnberg, alatta München. Gazdag jelene leginkább annak köszönhető, hogy itt működik – többek között – az Audi, az Airbus, a Media Markt és a Saturn cégek központja. Mikor vonatra vársz az ingolstadti főpályaudvaron (Ingolstadt Hauptbahnhof), száz és száz csillogó, vadonatúj Audit látsz, melyek mind autószállító vagonokon gördülnek ki a városból, hogy azután gazdára találjanak Európa és a világ különböző pontjain. Ingolstadt kulturális múltjáról lesz még szó bőven, most csak annyit, hogy 1472-ben IX. (Gazdag) Lajos herceg itt alapította az első bajor egyetemet (a Hohe Schule meredek nyeregtetős, tornyos, gótikus épülete ma is áll). 1800-ig működött, és évszázadokon keresztül Európa egyik (katolikus, jezsuita) szellemi központjának számított. Itt született és ennek az egyetemnek volt előbb diákja, azután professzora Adam Weishaupt, aki 1776-ban Ingolstadtban alapította meg az Illuminátusok Titkos Társaságát. Igen, ők azok, akiket az összeesküvés-elméletek hívői a mai napig felelőssé tesznek szinte minden rosszért, ami a világban történt és történik: szerintük ők álltak a jakobinus terror, Trianon vagy a 9/11 mögött is. 1528-ban megfordult az ingolstadti egyetemen Faust (Doctor Jörg Faustus von Heidelberg), „erőit olyannyira elismerték, hogy Ingolstadt városa csak azután száműzi, hogy a mágus ígéretet tesz, nem áll bosszút az őt száműző város lakóin”.2 Hogy miért kergetik el? Egész biztosan csak a szokásos csínyeit követi el: horoszkópot készít, és megrontja az egyetem diákjait, feketemágiát, tiltott alkímiát űz, és tenyérből, tűzből, hamuból, csontból, vízből, levegőből jósol, szellemekkel lép kapcsolatba, és megtalálja a bölcsek kövét, aranyat készít, és eladja lelkét az Ördögnek, megfejti az örök élet elixírjének titkát, és homunculust csinál kémcsőben (nem nagy ügy: némi spermát összerázol hippomenével, vagyis vemhes kancák váladékával, belerakod az egészet egy edénybe, és negyven napig érleled),3 felfal lovastul, szénarakományostul egy kocsit, és megcsapol egy faasztalt, megüli a söröshordót, és fellovagol vele a kocsma pincéjéből… Néhány Goethe előtti Faust-könyv is összeköti Faustot Ingolstadttal. Georg Rudolph Widman munkájában Faust a katolikus Ingolstadtban végzi orvosi tanulmányait, hol „a régi pápai világ még javában folyt és mindenféle ráolvasás és egyéb babonás dolgok és bálványozások még divatoztak, melyek Faustnak rendkívül tetszettek”.4 Friedrich Müller művében5 Faust „nem a tudás forrása után sóvárgó ifjú, hanem érett férfiú, aki már sokat tapasztalt és sokat élvezett. Most kettős baj szorítja: egy oldalról hitelezőinek gazsága, más oldalról szellemi erejének korlátozottsága, melyhez még tudatlan versenytársainak gonoszsága járul, akik a nagy tudóst és fennkölt szellemet megsemmisíteni és útból eltenni törekszenek. Helyzete mind tarthatatlanabb lesz; atyja is Ingolstadtba érkezik, hogy (a nyárspolgárok ítélete szerint) rossz útra tévedt fiát megmentse. Családja nagy elkeseredéssel értesül szomorú helyzetéről, melyen játék útján próbál segíteni, de a szerencse itt sincs vele és adósságai nőttön nőnek. Most a rendőrség közegei közelednek, de más oldalról egy szellem szózata gazdagságot és elismerést, dicsőséget és élvezetet ígér neki. Faust e szózatra kilátásba helyezi, hogy szövetkezik az ördöggel, mire Mephistopheles a levegőn át megmenti a hőst.”6 Az ingolstadti hagyomány két ma is álló épületet köt Fausthoz: egy régi, de csinos, háromemeletes házról a Harderstrasse és a Johannesstrasse sarkán azt tartják, itt lakott dr. Jörg Faustus, az Unteren Grabenen álló misztikus Margit-toronyról (Margarethenturm) pedig azt beszélik, itt végezte varázslatait a fekete doktor.

És el ne felejtkezzünk Frankensteinről! Ugyanis itt, Ingolstadtban járt egyetemre Victor Frankenstein is, sőt a doktor itt hozta létre híres lényét, a szörnyet, a démont – legalábbis ha hihetünk az ifjú Mary Shelley-nek. „Nappalok és éjszakák elképzelhetetlen munkája és fáradsága árán sikerült fölfednem az életnek és az élet keletkezésének okát. Sőt annál is többet. Rádöbbentem, magam is képes vagyok életet adni az élettelen anyagnak. (…) A boncterem és a vágóhíd szolgáltatta anyagom java részét, s emberi természetem olykor undorral fordult el munkámtól, miközben egyre fokozódó mohóságom lankadatlan erővel hajszolt, hogy amit elkezdtem, dűlőre vigyem. (…) Miként tudnám leírni, mit éreztem e katasztrófa láttán, vagy mint jellemezhetném a nyomorultat, akit oly végtelen fáradalommal és gonddal sikerült életre hívnom? Végtagjai arányosak voltak, s arca, amit választottam számára, szép. Szép! Uramisten! Sárga bőrén majd hogy át nem tetszett az izmok és artériák működése. Haja fényes fekete volt, vállára omló. Foga gyöngyfehér. De e pompás részleteknek ijesztően ellentmondott ráncos képe, egyenes, fekete ajka s vizenyős tekintete, amely majdnem ugyanolyan színű volt, mint a szürkésfehér szemgödör, amelyben ült.”7

Szóval a frankensteini démon e szűk, macskaköves utcák egyikében született. Itt, Ingolstadt óvárosában, ahol anyám kétszer is megszületett – és Adam Weishaupt, az illuminátusok vezére is, igaz, ő csak egyszer. A természettudományok iránt hevesen, sőt már-már mániákusan érdeklődő ifjú Victor Frankenstein Genfből érkezik az ingolstadti egyetemre. „Volt idő mindezt s még sok minden mást is végiggondolnom a hosszú és fáradságos úton, míg Ingolstadtba értem. De végül megpillantottam a városka karcsú, fehér templomtornyát.”8 Ezt a karcsú, fehér tornyot – és sok másikat is – majd az Oscar-díjas James Stewart és amerikai pilótabajtársai fogják jól lebombázni, de ne szaladjunk ennyire előre a történetben. Szóval Victort a kor egyik legmenőbb egyetemének professzorai olyannyira kiokosítják, hogy végül már Istennek képzeli magát. A lény, akit létrehoz, ugyan nem születik gonosznak, de azzá lesz: „Én jót akartam, és jó voltam. A nyomorúság faragott belőlem démont.”9 Frankenstein kezéből hamar kicsúszik az irányítás, és később sem igazán tud mit kezdeni teremtményével. Csöpe nagyanyám mondása jut eszembe. Amikor anyám (második, édes-) panaszkodott rám, ő általában csak legyintett és nevetve kérdezte: „Titikém, drága, megcsinálni jó volt?”

Szóval a lény – akár Tarantino Djangója – elszabadul, és ugyan dr. V. F. megpróbálja őt kézre keríteni, de végül mégsem sikerül neki becserkészni a gyilkos szökevényt, mert az Északi-sarknál végkimerülésben meghal (mármint a doktor). Teremtőjének koporsója mellett a szörny ugyan megígéri Walton kapitánynak, hogy hamarosan és saját elhatározásából elhalálozik, de hát lehet-e hinni egy ember teremtette, gonosz démonnak. Ami biztos: távozik s nyoma vész. Az ingolstadtiak szerint Frankenstein szelleme évszázadok óta itt kísért a városban. A doktor ugyanis halála, vagyis a 18. század vége óta képtelen elhagyni az árnyékvilágot, mert szörnyű lelkiismeret-furdalás gyötri, úgy hiszi, ő szabadította a Gonoszt az emberiségre. Mikor a városban és/vagy a világban a Gonosz hatalma felülkerekedik, dr. F. gyakran feltűnik ezeken a szűk, macskaköves, óvárosi utcákon, mélabús és keserű, haját tépi, mint aki képtelen elviselni a reá nehezedő bánat súlyát, fogát csikorgatja, őrült-végkimerült szeméből vörös könny csurog. (Érdekesség, hogy hajtépéskor nem veszi le ócska cilinderét, hanem a fejfedő alól kilógó tincseket rángatja bőszen.) Máskor csak bámul a semmibe, és végtelenül zsolozsmázik. Legalábbis ezt állítják a helyiek. Már megszokták, senki nem ijed meg tőle, csakis az idegenek. Mostanában legfőképpen a turisták. De azok meg kevesen vannak, mert a turisták inkább Münchenbe meg Nürnbergbe mennek. Pedig Ingolstadtban is van látnivaló bőven: a kék kígyóként kanyargó Duna és a zegzugos óváros, a kafkai hangulatú új kastély és a régi hercegi palota (Herzogskasten, ma könyvtár), a reneszánsz városháza és a Reduit Tilly, a Canisius Konvikt és a késő gótikus Münster, ódon templomok, középkori kapuk és városfalak, masszív erődítmények és ősi tornyok. Több színház közül választhatunk (Stadttheater, Altstadttheater, Kleines Haus stb.), és számos múzeumot látogathatunk: rendőrmúzeumot, hadtörténeti múzeumokat, autó- és járműmúzeumot, művészeti múzeumot, várostörténeti múzeumot, még orvostörténeti múzeumot is (Deutsches Medizinhistorisches Museum) – ez utóbbi éppen a régi egyetem Anatómiai Intézetének barokk stílusú épületében működik, itt tanult Victor Frankenstein, kinek a szörnyet megcsinálni jó volt, de azután nem igazán tudott mit kezdeni a teremtményével.

Vannak, akik Mary Shelley művét közepes rémlektűrnek tartják, mely nem üti meg a magasirodalom szintjét. Szerintük e felejthető gótikus regénynek nagyobb a popkulturális füstje, mint az esztétikai lángja. Mások elsősorban filozófiai parabolaként tekintenek a kisregényre, mely Isten és az ember viszonyát tárgyalja horrornak álcázva magát. Isten megteremti az embert, de kiűzi őt a Paradicsomból. Bűnösnek, csúnyának, visszataszítónak ítéli teremtményét, még mielőtt az ember az eszméletére ébredne, még mielőtt a tojáshéj levált volna hátsójáról. Az ember végül Isten nélkül él, igazából nem is érti, miért csúnya, miért bűnös, miért visszataszító – és lassan, de biztosan magányossá lesz, sőt gonosszá. Az ember, aki gyilkossá lett, vissza szeretne térni Istenhez, de az Isten az embert eltaszítja magától. Az ember ekkor fellázad érzéketlen, szívtelen teremtője ellen. „Én meg nem nyugszom bele az alávaló rabszolgaságba. Megbosszulom a rajtam esett sérelmeket. Ha szeretetet nem kelthetek, majd keltek félelmet, s kiváltképp ellened esküszöm kiolthatatlan gyűlöletet, ősellenségem, teremtőm. Vigyázz! Mindent elkövetek a romlásodra mindaddig, míg úgy meg nem keserítem a szívedet, hogy megátkozod a napot is, amikor a világra jöttél.”10 És a teremtett végül elpusztítja a teremtőt? Tény, hogy a szörny (a jónak született, de gonosszá vált lény – valljuk be, nehéz ezen leírás alapján nem az emberre gondolni) teremtője meghal a történet végén. Talán fogalmazhatunk úgy, hogy Frankenstein doktort saját teremtménye, a démon kergeti halálba.

Mary Shelley 1818-ban írta regényét, Friedrich Nietzsche 1882-ben a Vidám tudományt, melynek híres 125. aforizmájában (A bolond) ezt olvashatjuk: „Nem hallottatok arról a bolondról, aki világos nappal lámpát gyújtva futkosott piacszerte és folyton ezt kiáltotta: »Istent keresem! Istent keresem!« – Minthogy éppen akkortájt sokan állongtak ott, akik nem hittek az istenben, nagy hahota támadt. Vajjon elveszett? – mondá az egyik. Eltévedt gyermekmódra? – kérdé a másik. Vagy elbújt, tőlünk félvén? Hajóra szállott, kivándorolt? – így rikoltottak és kacagtak összevissza. A bolond közéjük ugrott és átfúrta őket tekintetével. »Hogy hová lett az isten?« – sikoltá. – »Mindjárt megmondom nektek! Mi öltük meg – ti, meg én! Megannyian gyilkosai vagyunk! De hogy vittük ezt véghez? Hogy ihattuk ki a tengert?…«”11

Érdekes módon a halott Frankenstein szelleme – az átlagos, hétköznapi kísértetekkel ellentétben – nemcsak éjszaka, de gyakran nappal is kísért Ingolstadtban. Ám nem mindig jön rá a hoppáré, van úgy, hogy egyáltalán nem őrjöng – semmi fogcsikorgatás, semmi hajtépés, semmi vérkönny –, csak kóborol magányosan és egykedvűen az utcákon, zavaros tekintetével, kétszáz éves gönceiben, szemébe lógó hajával, ápolatlan külsejével egyszerű bolondnak tűnik. Olyan kedves elmebetegnek, amilyen minden valamirevaló városban akad legalább egy. Mint Danzigban Schugger Leo, vagy mint a 125. aforizma nappal lámpával futkosó, a piacon furcsa kérdéseket feltevő, a templomban sértő hangon éneklő, névtelen félkegyelműje. Frankenstein szelleme úgy fest, ahogy a profi varázslók általában: sasorra van, oroszos szemöldöke, szúrós szeme, haja vállig ér, mint régen a festőknek, szakállat visel, de nem bozontosat, hanem olyan szaggatottat, a bajusza pedig csimbókokban rácsüng az ajkára, szerencsére, mert az ajka egészen felhúzódik előreálló, összevissza fogai miatt. Olykor kedvesen mosolyog – bár ilyen fogakkal nem volna szabad –, közben szemét baljósan szögezi rá az emberre.12 Frankenstein szelleme gyakran beszélget kutyákkal, megbámulja az idegeneket, megszámolja a macskaköveket, a falakon sorakozó golyónyomokat és a tornyokat, integet a holdnak, a felhők után kapkod. Néha évekre eltűnik, máskor naponta megjelenik. Van úgy, hogy egészen barátságos, és mivel mégiscsak orvosdoktor, hát odalép az anyukákhoz, és kedvesen azt javasolja nekik, köhögő gyermeküknek főzzenek teát vöröshagyma héjából, hasfájásra pedig köménymaglevest ajánl. Aki nem idevalósi, tán észre sem veszi, de az ingolstadtiak jól ismerik. Arról persze megoszlanak a vélemények, hogy a Gonosz szellemét valóban ő engedte-e ki a palackból, de mindenki tudja errefelé, hogy ki ő. „A mi szerencsétlen, jobb sorsra érdemes doktorunk” – így emlegetik folyton, sajnálkozva, de szeretettel, mint egy nagyképességű, de iszákos nagybácsit.

Mikor anyai nagyszüleim 1944. november végén megérkeztek Ingolstadtba (biztos vagyok benne, hogy többnapi vonatozás után), Frankenstein doktor éppen a vasútállomás előtt csikorgatta fogát, tépte a haját és csorgatta vörös könnyeit. Akkoriban szinte huszonnégy órás szolgálatban volt. Szülész-nőgyógyász szakorvos nagyapám, dr. Vásárhelyi Béla Dániel még nem ősz, még hullámosan szőkésbarna, még babaarcú, pedig már majdnem negyvenéves. 1905. március 15-én született Debrecenben. Állítólag emlékezett a saját születésére, mindenkinek büszkén mesélte egy életen át, hogy az édesanyja hasában meghallotta, ahogy künn a debreceni nép azt szavalja, harsogja: „Talpra, magyar, hí a haza!”, erre ő rögvest vette méhlepényét, és távozott az édesanyja hasából, eleget téve a hazafias felszólításnak. Apja (dédapám) vagyontalan állami tisztviselő volt (iskolaigazgató), Béla (nagyapám, még nem ősz) iskoláit Kiskunhalason végezte. Budapesti, majd szegedi egyetemistaként léha, lump, bohém életvitelt folytatott, ennek köszönhetően már majdnem harmincéves volt, mire végre (1934. december 22-én) átvehette orvosi oklevelét. A régi, fekete-fehér fotográfiák szerint az ifjú Béla alacsony, de szépséges, szőkésbarna, hullámos hajfürtökkel bíró, angyalarcú és mindig rendkívül jól öltözött fiatalember volt. Az a fajta férfi, aki már azelőtt megdobogtatja a női szíveket, mielőtt megszólalna. Tekintete tiszta, kisugárzása férfias, arca frissen borotvált, öltözete, frizurája mindig makulátlan. Azok a fehér nadrágok és kesztyűk! Azok a nyakkendők, kalapok és zakók! Fekete-fehér gangstercipő! Nagyapámban „volt egy árnyalatnyi a divatmajomból; ám első pillantásra látszott, hogy született piperkőc, s nem a divat tette azzá…”13 Egyik idős rokonom, aki még ismerte őt személyesen, kevés konkrét dologra emlékezett Bélát illetően, de arra hatvan-hetven év múltán is világosan, hogy „bármikor találkoztunk, áradt belőle a tisztaság. Naponta többször fürdött, ezt láttam, amikor Szentesen jártunk.” Szóval nett és pályakezdő nagyapám 1935-ben a Szentesi Közkórház szülő és nőbeteg osztályára került, ahol előbb mint díjtalan orvosgyakornok, később mint alorvos tevékenykedett. 1939 júliusában magánpraxisba kezdett,14 de a szülészeti osztály munkájában továbbra is részt vett, műtéteket végzett, az időnként távol lévő főorvost helyettesítette. 1936-tól a szentesi Egészségvédelmi Körben az anyavédelmi tanácsadó orvos helyettese, 1942. január 29-től anyavédelmi tanácsadó orvos. Úgy sejtem, ekkor már szerelmi kapcsolatban áll Cserna Eszterrel (nagyanyám, Csöpe), aki nem éppen öreg (mert 18 évvel fiatalabb Bélánál, 19 éves), aki nem éppen csúnya (mert csodaszép), és aki nem éppen vagyontalan, mert apjának (Cserna János, dédapám) 1300 hold földje van a Szentes környéki Fábiánon. Kúriával, traktorokkal, szélmalmokkal, városi házakkal, Mercedes-Benzzel – ahogy az kell egy vidéki nagybirtokosnál. A nagybirtokosok, vagyis az ezer hold feletti földbirtokkal rendelkezők száma igencsak megcsappant Trianon után, a századelőn még több mint kétezer nagybirtokos volt Magyarországon – ebből nyolcszáz arisztokrata –, a harmincas évekre már csak 745 nagybirtokos – ezen belül 350 arisztokrata – birtokolta az ország földterületének majdnem harmadát. A társadalmi elit – a nagybirtokosok és a nagypolgárok – az ország nagyon szűk rétegét (0,6%) alkotta, a „felső tízezer” kb. ötvenezer ember volt.15 Ide tartoztak a Csernák. Nagyanyámat (Csöpe, Eszter) az apja, Cserna János (dédapám) Mercedesszel hordta a domonkos nővérek leánynevelő kollégiumába (Kaufmännische Wirtschaftschule der Fr. Fr. Dominikanerinnen zu Wien, 13., Hacking, Schlossberggasse 17). Néhány éve ellátogattam Bécsbe, hogy megnézzem magamnak ezt a katolikus kereskedelmi-üzleti iskolát. A 19. század végi, vörös téglás, dupla tornyos kápolna (ami inkább templomhoz hasonlít) mögött még mindig működik a tanintézet. Mintha megállt volna az idő, láttam a kertben rohangálni a 15 éves Csöpét (nagyanyám, Frl. Eszter Cserna). Az ember balkáni lelke hozzá van szokva az Édentől, akarom mondani, a Lajtától keletre, hogy ha valami régi épületet szemrevételez, mindjárt ott a tábla, hogy volt már ez az Esterházyak kastélya, szegénykonyha, német laktanya, pártbizottság, árvaház, lámpagyár, holland turkáló, jelenleg Raiffeisen Bank. De nem, ez itt kápolna és iskola még mindig. Az is volt, és valószínűleg az is marad, míg a világ világ. Az 1938. február 11-én kelt, az osztályfőnök, Gertrudis Jasek nővér által kiállított bizonyítvány szerint nagyanyám (Csöpe) szépen teljesít az iskolában. Tanulnak franciát, kereskedelmi matematikát, könyvelést, állampolgári ismereteket, gyorsírást, üzleti levélírást, üzleti földrajzot… Már Szent Domonkos megmondta vala: a hit szép dolog, de még üdvösebb a pontos elszámolás. (A leánynevelő intézetek – mesélte egyszer nagyanyám – versengtek, melyikük tud jobb koszttal szolgálni, valami tápszert tettek az ételbe, hogy jól felhizlalják a diákokat, de amit év közben Bécsben felszedett Csöpe, azt nyáron a fábiáni kúrián hetek alatt le is adta, pedig nem evett mást, mint kolbászt meg szalonnát.) 30 nap múlva, 1938. március 12-én a Wehrmacht bevonul Ausztriába, the name of the game: Anschluss. (Csöpe nagyanyám ekkor még bizonyosan nem sejti, hogy egykor ő is a Wehrmachtban fog szolgálni.) Valószínűleg ennek köszönhető, hogy a következő, tehát az 1938/39-es tanévet már Budán végzi Csöpike a Baár-Madas Református Lánynevelő Intézetben, franciából és angolból jó, minden másból jeles. Az 1939. június 10-én kelt bizonyítványán Jékely Lajos igazgató aláírása. (Csak a történelmi távlat érzékeltetése végett jegyzem meg – na meg azért, hogy mutassam, ezen a világon minden mindennel összefügg –, hogy a tisztelt direktor úr Marcika nevű dédunokája és Csöpe Bandika nevű unokája később, már a 21. században sok korsó sört ittak meg együtt különböző budapesti kocsmák pultjánál könyökölve.) Ebben az évben (1939) jelenik meg Áprily Lajos A láthatatlan írás című kötete (ilyesmi – mármint hogy könyve jelenjen meg – ezután egészen 1957-ig nem fordul elő). A kötetben nem nehéz felfedezni, ahogy mondani szokás, „a háború előszelét” vagy „sötét, baljós árnyait”:

Örömök szállanak

kedves fők hullanak

vén sírok mállanak,

estébe hull a nap.

Szem mögött, szó mögött

gondárnyék feketül.16

Vagy:

Holdfény villan a denevéren.

Hallgat a zirrenő madár.

És foly a vér. Úgy foly a vérem.17

Dr. Vásárhelyi Béla és Cserna Eszter között valamikor a negyvenes évek elején viharos erősségű és semmiképpen nem szokványos szerelem szövődik (nagy a korkülönbség, még mélyebb a kettejük közötti társadalmi szakadék). Addig-addig szövődik e szerelem, míg Béla (még nem ősz) és Eszter (Csöpe, csoze, nagyanyám) 1944. április 2-án Szentesen egybekelnek. A lagzit a főutcai Cserna-házban tartják (Kossuth u. 24., később szovjet katonai kommendatúra, még később lebontják, helyén a Központi ABC lesz, amit a helyiek sokáig Cserna ABC-nek hívnak, én például még ma is). A megfakult fotográfiák szerint erősre sikerül a buli, a cigányok reggel holtfáradtan rogynak össze, dédapám (János) éjjel alaposan megdolgoztatta őket, kivilágos kivirradtig húzatta. Cserna János ugyanis súlyos partiarc volt, ahogy akkor mondták: „nótázni tanította a cigányt”. Birtokomban van egy POLIMER márkájú magnókazetta, rajta egy felvétel, melyen az hallható, ahogy dédapám családi körben nótázik a hetvenes évek elején – hát tényleg nem volt kispályás az öreg. (Az egyik fényképen jól látható, hogy nemcsak a cigányok hegedáltak e jeles lakodalmon, de ükapám, Cserna János is a húrok közé csapott vonójával.) Szóval. A nagyanyámék lakodalma után lezajló események legapróbb részleteire most nem térnék ki, egyrészt mert természetesen nem tudok semmi konkrétat, másrészt, még ha tudnék is, még ha én tartottam volna a mécsest, akkor is hallgatnék, mint a sír, hiszen diszkréció is van a világon, az ember nem számol be a széles irodalmi közönségnek a nagyszülei szexuális életéről. De sejtésem és a biológiai matematika jelen állása szerint már a nászéjszakán megfoganhatott első anyám: Eszter Elisabeth (Csöpe mindig csak úgy emlegette: „a kislány”, mintha soha nem is lett volna neve). Béla és Eszter (nagyszüleim) felhőtlen, szinte békebeli boldogsága azonban nem tarthatott sokáig. Ilyenkor szokták használni azt a kissé hatásvadász szakkifejezést: „közbeszólt a Történelem”. Mi ne legyünk ennyire direktek, fogalmazzunk csupán így: „patás lábát a Történelem durván szerelmes nagyszüleim hálószobájának ajtórésébe dugta”. Azt történt ugyanis, hogy nagyapámat (Béla, szőkésbarna, még) május 15-én behívták katonai kiképzésre Szegedre, az V. Honvédhelyőrségbe. Három hét alatt kiképezték az újdonsült férjet, majd júniusban Kecskemétre vezényelték a Piarista Gimnázium épületében működő 540. számú hadikórházhoz, ahol mint sebész kezdte meg a szolgálatteljesítést.18

1944 nyarán a románok átállnak a szovjetek oldalára, a Vörös Hadsereg egy része Bulgária felé nyomul előre, másik része a románokkal karöltve a Kárpátokon keresztül támad Magyarországra. Mint kés a vajban, úgy haladnak előre, és nemsokára, október 6-án már nagyapám (dr. Vásárhelyi) szülővárosánál, Debrecennél járnak. A kecskeméti 540. számú hadikórházat, hol nagyapám sebészként teljesít szolgálatot, október 12-én Budapestre telepítik. Három nappal később (a hadikórházat szállító vonat ekkor még valószínűleg úton van) a fővárosban Horthy Miklós kormányzó bejelenti, fegyverszünetet köt a Szovjetunióval. Jobb későn, mint soha, ez lehetett a kiugrási kísérlet mottója. A kiugrás azonban meghiúsul, helyette a legrosszabb forgatókönyv valósul meg: a nyilaskeresztesek vezetője, Szálasi alakít kormányt (16-án). Ezen a napon érkezik nagyapámék, vagyis a kecskeméti hadikórház vonata a Nyugati pályaudvarra. Október 19-én az egész Tiszántúl szovjet megszállás alá kerül. A kecskeméti hadikórház Budán, a Fehérvári úton működik tovább (a mai József Attila Gimnáziumban). Körülbelül egy hónapig, mert akkor a bakaispotályt orvosaival, személyzetével, betegeivel, minden felszerelésével (ágyak, műszerek, röntgengép stb.) együtt a bajországi Ingolstadtba telepítik tovább. Nagyanyám (Csoze, Csöpe) pocakja ekkor (1944. november végén) már jócskán gömbölyödik, hiszen nyolcadik hónapos terhes. Hogy pontosan mikor csatlakozott nagyapámhoz és a hadikórházhoz, azt nem tudom pontosan. Azt sem, milyen jogcímen. Valószínűleg Béla felvetette ápolónak a feleségét, Csöpét. Nagyapám (Béla) valahogy kibulizta, hogy várandós nagyanyám (Csöpe) vele tarthasson. (A hadikórház levéltári papírjai szerint nagyanyám „pgk.”.19 Talán polgári kisegítő vagy kísérő?) Szóval nagyapám és kollégái egy hónapig működnek a nyilas fővárosban, aztán Németországba telepítik őket. Tehetik, hiszen a magyar főváros még nincs körülzárva. „Ekkor nem állott módomban a kórház kötelékétől megválni, mivel zárt egységben, felügyelet mellett telepítettek ki, másrészt orvosi lelkiismeretem sem engedte volna meg, hogy a magyar sebesülteket súlyos helyzetükben magukra hagyjam.” Közli szülész-nőgyógyász szakorvos nagyapám 1953-ban hivatalos helyre beadott, gépelt önéletrajzában. Azt a csehszlovák, Consul márkájú táskaírógépet (útiírógépet), melyen már ősz nagyapám ezeket a mondatokat írta (meg persze számtalan receptet és zárójelentést is), én örököltem. Zöld, csinos, formatervezett műszer. És nem utolsósorban hasznos egy masina. Mondhatni, hogy a család több nemzedékét kiszolgálta. Ezeket a billentyűket vertem 1997-ben én is, míg első novelláskönyvem el nem készült.

„Zárt egységben, felügyelet mellett” – írja nagyapám (Béla, már ősz). Hogy miért költözik egy magyar hadikórház 1944. november második felében Németországba, mikor itthon is éppen elég dolga akadna? A németek és a nyilasok első számú szabálya e pillanatban: semmi nem kerülhet az oroszok kezére! Se fegyver, se hadianyag, se gyógyszer, se gyógyászati eszköz, se pénz, se arany, se ékszer, se semmi! Több mint egy évvel később, már a háború vége után, 1945 decemberében több magyar újság is lehozza ugyanazt a hírt: „A bajorországi Ingolstadtban teljes épségben megtalálták a kecskeméti csapatkórház gépi felszerelését, röntgenkészülékét és 570 ágyát. Kézre került dr. Halmi Imre is, aki a kórház akkori vezetőjeként fegyverrel kényszerítette a beosztott orvosokat, hogy segítsenek a kórház felszerelését Németországba szállítani.”20 Van olyan lap21 is, mely egyenesen háborús bűnösnek nevezi Halmi doktort. Szerintük a fegyver revolver volt, és úgy tudják, Halmit hamarosan kiadják Magyarországnak. De ki volt dr. Halmi Imre, aki az újságcikk szerint fegyverrel kényszerítette az orvosokat, hogy Budapestről Bajorországba távozzanak a kórházi felszereléssel együtt? Ki volt dr. Halmi Imre orvos alezredes, aki valószínűleg nagyapámra is ráfogta revolverét? A Honvéd Egészségügyi Szolgálat, vagyis a honvédség tagjainak egészségügyi ellátását végző katonai szervezet egyik vezetője, előbb a honvédség keleti hadszíntérre települt egészségügyi részeit, majd a német területre kitelepített részeket irányította. Ezredorvos és fogorvos, Budapesten kapott orvosi diplomát 1923-ban. A kecskeméti Magyar Királyi Honvédkórház fogászati osztályának osztályvezető főorvosa.22 Nagyapám (dr. Béla, „hdp. örm.”, vagyis hadapród őrmester) egyik felettese. Lakása: Kecskemét, Lechner Ödön u. 3–5. Nemrégiben megnéztem magamnak ezt a házat. Gyönyörű, de mára igen lepattant szecessziós épület a város szívében, bámulatos virágmintás kovácsoltvas kapuval, egykor a híres Royal szálloda működött itt kávéházzal, vendéglővel és sörcsarnokkal.23 A húszas évek közepétől aztán székelt itt minden szinten szinte minden: MÁV-jegypénztártól hitelintézetig, biztosítótól villanyszerelő-üzletig, leányinternátustól bútorcsarnokig, szövőműhelytől erdőhivatalig, borbélyüzlettől edénykereskedésig, a Magyar Fajvédők Országos Szövetségének helyi fiókjától női kalapszalonig, a Siesta Szanatóriumtól a Magyar Tűzharcos Szövetség főcsoportjáig, sebészeti szakrendeléstől a Fegyveres Erők Klubjáig, a Club Caribe-tól a Kecskeméti City Balettig. Ahogy más régi házakban, itt is biztosan voltak dicsőséges és reménytelen percek, napfényes és sötét napok, illatos és kevésbé jó szagú időszakok. Ez utóbbira jó példa lehet 1937 januárjának utolsó napja, mikor is ez a hirdetés jelent meg a Kecskeméti Közlönyben: „FEKÁLIA INGYEN kihordható Lechner Ödön-utca 3–5. szám alól. Bővebbet: Faragó Sándor házmesternél a hátsó udvarban.”

1947-ben jelent meg Halász Rudolf cikksorozata Kémek, ellenkémek, mártírok a náci-nyilas Pesten címmel. Ebben a szerteágazó, regényes és kalandos történetben is feltűnik Halmi doktor és a kecskeméti hadikórház sorsa. „Az orosz csapatok már elfoglalták Kiskunfélegyházát. A kecskeméti csapatkórház parancsot kapott a menekülésre. Dr. Simon Balázs orvos-ezredes szabotálni akarta a parancsot, és be akarta várni az oroszokat, hogy a kórházat védelmükbe helyezze. Erre Simon Balázst távirattal Pestre rendelték s ezalatt Halmi Imre őrnagy végrehajtotta a menekülési parancsot. Pár órája operált és amputált beteg katonákat marhavagonokba vitetett és a vagonok padlójára fektetett. 600 sebesültet dobáltak be a menekülő kórházvonatba, amely csupa teherkocsiból állt… Az egyetlen személykocsiban Halmi Imre családja és poggyászai foglaltak helyet. A kórházvonat négy nap alatt ért Budapestre, 36 halottal.”24

A Hadtörténeti Levéltár őrzi a Magyar Királyi 540. Számú Hadikórház néhány dokumentumát, többek között a reggeli orvosi jelentéseket tartalmazó könyvet.25 Az utolsó kecskeméti reggeli jelentés dr. Gajó István ügyeletes orvostól való. 1944. október 10-én reggel ezt jegyezte le: „A súlyos sebesültek elszállítására kirendelt szabványos sebesült szállító gépkocsikból álló oszlop 6h 15-kor elindult.” (Ez némileg ellentmond a vonatos sztorinak.) Aztán két hétig semmi, majd 1944. október 25-én reggel ezt írja dr. Vásárhelyi ügyeletes orvos (történetesen a nagyapám) már Budapesten: „Jelentem, hogy okt. 24-én a 151. sz. kórházvonattal a sebészeti osztályra 4 tiszt és 364 legénységi állományú sebesült és beteg érkezett, fertőtlenítés után elhelyeztük. Az étkezés ellen kifogás nem merült fel.”

Tartalom

Anya csak egy nincs (részlet)

Köszönöm…

Jegyzetek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Darida Benedek

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978 963 620 836 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Math – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License