Copyright © Palotás Petra, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-56-1

Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1–2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Circus Monte-Carlo 1–2., 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1–3., 2021–2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség 1. (Hamburgi regények 1.), 2023

Dacszövetség 2. (Hamburgi regények 2.), 2023

Vénasszonyok nyara (Bővített újrakiadás), 2024

Dacszövetség 3. (Hamburgi regények 3.), 2024

Kékestető, 2024

Dacszövetség 4. (Hamburgi regények 4.), 2025

Családomnak

Széllel bélelt,

sötét este volt,

didergető

siettem,

sarkamban

félelem loholt.

Nyakam behúzva,

fejemen posztókalap,

benne kérdés,

vársz-e még rám,

vagy fordult a lap.

Eltelt egy év,

hol rohant,

hol cammogott,

de mindig feléd.

Esztendeig

hol meleg volt,

máskor hideg,

de mindig nélküled.

Nélküled rezdült az ág,

nélküled fújt a szél.

Éreztem,

nem leszek egész,

csak fél,

ha nem látlak,

ha nem hallak,

ha nem érintelek,

mert tudd,

csak veled lehet

a mindenség kerek.

Eltelt egy év.

De most itt vagyunk

ketten,

önfeledten,

s a szerelmem

egyre inkább

mérhetetlen.

1. fejezet

Már vagy fél órája gyalogolt. Ruganyos léptekkel koptatta a pesti utcák kövét, néha megállt a fejét félrebillentve egy-egy hirdetőoszlop előtt, majd végigsiklott a szeme a színes plakátokon. Elolvasott mindent, kisilabizálta az esőtől és a napfénytől megkopott apróbb betűket is, elmerengett egy-egy kecsegtető ajánlaton: a rozmaringos arcszeszén, meg a Rózsavölgyi és Társa által kínált gramofonén, melyekre minden bizonnyal ő is lecsaphat majd a hamarosan jobbra forduló anyagi helyzete révén. Elégedett volt. Könnyed fütyörészés tolmácsolta a jókedvét. Ha a szerkesztőség csak feleannyira méltatja a verseit, mint a rímeket ihlető hölgyek, akkor nyert ügye van, akkor minden bizonnyal nyomtatásban is megjelennek majd a költeményei.

Késő délután ért haza, az égbolt már elsötétült, csak néhány kósza csillag versengett az ablakokban pislákoló lámpásokkal. A gyomra már elfejtette a déli dorbézolást, de az is lehet, hogy épp a szép emlékek ingerelték, azért jelezte korogva a közeledő vacsoraidőt.

Épp a hatot ütötte el a Rókus kápolna kis harangja, amikor befordult a kapun. A házmester csak egy szótlan biccentéssel fogadta a köszönését, délutánra a pálinkától már rendszerint elcsendesedett, a régóta ott lakók jól tudták, hogy az ügyes-bajos dolgaikkal ilyenkor már nem érdemes zargatni az öreget. Úgyhogy Miklós most nem akarta megemlíteni az újonnan fogott egeret. Valójában úgysem a borvirágos orrú férfitől remélte a megoldást. Már rég ráfért volna a házra egy saját kandúr, de a lakóközösség két tagja vehemensen tiltakozott a háziállatok tartása ellen, nem különösebben mérlegelve, hogy mennyivel rosszabbul járnak, ha a rágcsálókkal kell megküzdeniük. Egy ideig még átjárt hozzájuk a szemközti házból egy félszemű macska, de a púpos Gizella rendszeresen seprűnyelet emelt rá, így hamar megunta a cirmos a barátságtalan fogadtatást, és inkább máshol élte ki a vadászösztönét. Az elmaradást szemérmetlen szaporodással ünnepelték meg a Dohány utca 29. egerei, amit az itt-ott felállított kíméletlen csapdák sem igen tudtak megfékezni. Miklóstól amúgy is távol állt az erőszak, ő csak sajttal kibélelt dunsztos üvegeket használt. Képes volt az éj közepén is lesétálni valamelyik parkba, hogy szélnek eresze a betolakodót, aki aztán könnyen lehet, hogy néhány nap múlva cincogó vigyorral a bajusza alatt újra utat talált a kamrájába. Ha pedig nem ő, akkor egy közeli rokona.

Valahol savanyú káposztát főztek, az ínycsiklandó illat nagyot lódított Miklós lábán is. Nem mintha főtt étel várta volna a sparhelten, szalonnát és kenyeret kínált csak a konyhája, de jelen pillanatban az is tökéletesen kielégítette volna. A harmadik emelethez közeledve már egészen összefutott a szájában a nyál, alig várta, hogy elfordíthassa a kulcsot a zárban és elmélyíthesse a kapcsolatát a Wesselényi utcai, Fleischer Rezső és Fiai hentesüzletből származó tokaszalonnával.

A máskor estidőben üresen tátongó gangon azonban ezúttal egy fiatal nő álldogált. Nem pontosan az ajtaja előtt, de azért annyira közel hozzá, hogy sejteni lehessen, kihez érkezett. Alacsony teremtés volt, nem is nő, inkább még lány, szalmaszőke, vastag copfokkal. Egy vastag, kötött kendő helyettesítette a kabátját, a lába előtt egy kisebb bőrönd, egy szatyorféle, meg egy kosár sorakozott. Ő maga kissé fáradt testtartással a gang korlátjának támaszkodott, onnan figyelte a közeledő fiatalembert. Amikor azonban Miklós odaért hozzá, felegyenesedett és egy pukedlivel üdvözölte.

– Jó estét! – köszöntötte Miklós kérdő tekintettel. – Segíthetek valamiben a kisasszonynak?

A lány arcára kiült egy félszeg mosoly, miközben elővett a zsebéből egy négyrét hajtott apó cetlit. Odanyomta Miklós kezébe. Ő széthajtogatta, majd hangosan felolvasta.

– Kuzma Teréz. – Miklós értetlenkedve bámult rá. – Bizonyára valami félreértésről van szó. Nem vártam vendéget, nem ismerem magát. – Ez utóbbit már kissé türelmetlenül fűzte hozzá. Éhes volt, mindössze a vacsorája társaságára vágyott. A lány azonban nem mozdult, úgy állt ott, mint aki biztos a dolgában.

Valamelyik szomszédhoz jöhetett, gondolta Miklós, miközben betette a kulcsát a zárba, a válla fölött még egy sajnálkozó pillantást vetve a kisasszonyra, majd becsukta az orra előtt az ajtót. Odabent levette a kabátját, lerúgta a cipőjét és belebújt a disznóbőr házi papucsába. Az anyjától kapta a zöld, csináltatott lábbelit, mikor felköltözött Pestre. A könnyes, sopánkodó búcsúnál a lelkére kötötte a drága, hogy használja mindenkor, mert csak így tudja kirekeszteni a nagyváros mocskát. Miklós megígérte, s csak nagy ritkán, az alkoholtól mámoros éjeken feledkezett meg a dologról. Olyankor ugyanis örült, ha épségben odatalált az ágyához, s nem izgatta, hogy ruhástól, avagy néha cipőstől terül el a fekhelyén, csak az számított, hogy végre vízszintesbe került. De ma nem mulatozásból érkezett, józan volt, a vére és a gyomra is, úgyhogy sebesen feltekerte az ingujját, újabb anyai kérelmeknek eleget téve kezet mosott, majd elővett egy kést és kitekerte a zsírpapírból a tokaszalonnát. Nyamvadt kis darab volt, silányfajta, csakúgy, mint a konyharuhából kihámozott szikkadt, háromnapos cipó. De őt nem izgatta. Szerelmes pillantással meredt az asztalra, az éhség megbabonázta, királynak is tetsző falatokat látott maga előtt.

Kopogás zavarta meg az intim találkozásban. Miklós kezében egy pillanatra megállt a kés, de aztán úgy döntött, hogy jelenleg senki és semmi nem lehet fontosabb az előtte heverő, szépen fénylő szalonnánál, úgyhogy figyelmen kívül hagyva a zavart, egy csíkot kanyarintott belőle. Azonban mielőtt a szájába csúsztathatta volna a sóvárgott falatot, újra megkocogtatták az ajtó üvegét. Most már kissé erélyesebben, jelezve, hogy fontos ügyről van szó. Miklós sóhajtott egy nagyot, majd kezében a késsel ajtót nyitott. A szöszke, meglátva a szúrószerszámot, hátrahőkölt egy pillanatra, mire Miklós elnevette magát.

– Nem mondom, hogy szeretem, ha megzavarnak vacsora közben, de azért emiatt még senkinek nem vágtam el a nyakát. – A lány szeméből azonban nem tűnt el teljesen a riadalom. – Mi több, még más miatt sem – fűzte hozzá Miklós, leengedve a pengét. – Szerintem a Tóthékat keresheti – bökött a fejével a szemközti szomszéd felé. – Azokat szokták meglátogatni a vidéki rokonok. Mondjon már valamit, kisasszony! Vagy nem érti a nyelvünket?

A lány megrázta fejét.

– Hm, szóval külföldi, magyar névvel, ez igen különös. – A lány megint nemet intett, ami igencsak összekutyulta Miklós gondolatait. – Akkor talán megkukult a kisasszony?

Teri feleletként egy borítékot dugott az orra elé. Miklós felismerte az anyja keze írását, és a meghitt buké is megcsapta az orrát. Az anyja kamillás szappannal dörzsölte be a papírt. Valami felkapott regényben olvasott a kölnitől illatozó szerelmes levelekről, ám kölniből csak kevés akadt feléjük, aztán amúgy is furcsa lett volna, ha a fiának küldi a csábító cseppeket. De egy jó kis kamillás szappanban nem talált semmi kivetnivalót. Azt remélte, hogy az otthon illata majd gyakoribb látogatásra buzdítja az elkóborolt gyermeket.

– Hűha, ez tényleg nekem szól – ráncolta össze Miklós a homlokát, majd sietve feltépte a borítékot.

Mikuskám, lelkem!

Tudom, csak a jövő hétre ígértem Terit, de Jancsi bácsiéknál az új asszony miatt nem maradhatott. Erzsikének megfogadtam, hogy én is segítem, ha tudom. Ügyes, szorgos kislány, talpig becsületes. Aztán mivel nem beszél, tényleg nem sok vizet zavar. Pont olyan cseléd, amilyenre mindenki vágyik. Remélem, rendbe teszi nálad a dolgokat, hogy ne egyen meg a kosz. Ellenben neked legyen mit enned. Erzsi néni szerint jól főz, de ezt nem állt módomban személyesen megállapítani. Egyet itt aludt nálunk, apád tette fel a vonatra. A bérről te beszélj vele, a vasárnapot add oda szabadnak neki. Már csak a templom miatt is. Istenhívő, rendes teremtés. Nem olyan feltűnő, divatozó, cserfes, mint a pesti nőcskék. Neked, tudom, épp ezért nem az eseted, különben nem is bíznám rád. Kecskére káposztát? Egy szónak is száz a vége. Én hat hónapot ígértem neki, aztán majd meglátjátok, hogy miként alakul az együttműködés.

Ölel és csókol,

Anyád és Apád

Miklóst kínosan érintették a sorok. Képzeletben a homlokára csapott, és legszívesebben megrázta volna magát. Hogy lehet ilyen félnótás? Hogy felejthette el, vagyis inkább hogy ígérhette meg az anyjának, hogy munkát ad ennek a leánynak? De hisz nem is ígérte meg – elevenítette fel a szüreti beszélgetést. Csak bólogatott, így adva meg magát az anyai nyüstölésnek. Anyuka azzal fenyegette, hogy vagy felköltözik hozzá egy időre, hogy rendbe tegye a dolgait, vagy szerez neki egy cselédet, aki a gondját viseli.

– Hűha! – vakarta meg a fejét, mielőtt a tekintetét újra az előtte álló lányra emelte volna. Teri nagy szemmel nézett rá, a várakozás és a kérlelés keverékével. Miklós csak most vette észre a pirospozsgás arcon szanaszét szórt szeplőket, a gyerekesen pisze orrot és a dús, szőke szemöldököt. – No, akkor gyere be – szólt hozzá, most már tegeződve. Hisz még majdnem gyerek, meg hát cselédlány, adta meg magának némán a magyarázatot.

Bosszantotta a helyzet, de nem a váratlan vendégre haragudott. Hanem inkább az anyjára, amiért az mindenbe beleüti az orrát, meg magára, hogy nem figyelt eléggé, s már megint nem állt ellen neki. Mégis mit kezdjen ezzel a szerencsétlennel? Még egy saját szobát sem tud adni neki. A bérét meg miből rakja össze? Talán mégsem kellett volna a szüleinek lódítania, hogy egyre népszerűbb és már igen jól keres… Igazából nem is volt lódítás, csak egy kis megelőlegezés, hiszen csak idő kérdése. Amikor Az Estnél dolgozó gépíró kisasszony beleolvasott a verseibe, egyértelmű volt az értékítélet. Igaz, hogy a hölgy csak irodai segéd, de mégiscsak lehet némi tapasztalata, hiszen tűzközelben volt. Az irodalmi kóstoló után úgy rebegtette a kis vörös a szempilláit, hogy akár azon nyomban leszervezhetett volna egy randevút – idézte fel a délután emlékeit. Talán még visszatér rá, hisz reményei szerint a jövőben gyakran megfordul majd a szerkesztőségben.

– Na, kerülj már beljebb – szólalt meg újra, miközben felemelte a lány kosarát. Teri szemében megkönnyebbülés tükröződött. Elcsigázta az út, szeretett volna már megérkezni és letenni a cókmókját. Miklós hátrébb lépett egyet, és a kezével a konyha felé mutatott.

Teri eddigi bizonytalansága mintha elillant volna, a szerény konyha maszatos látványa azonnali teendőkre buzdította. Megnedvesített egy rongyot és percek alatt megtisztította a tűzhelyet, majd egy sajnálkozó pillantást vetve az asztalon várakozó vacsorára, előkapott a kosarából két fej hagymát, néhány rongyba bugyolált tojást, meg egy paprikát. Még mielőtt Miklós akár csak egy szót is szólhatott volna, serpenyő után kutatott. Aztán alig két perccel később már ott izzadt a szalonna az edényben, sisteregve csalogatva maga mellé a felkockázott hagymát és a felvert tojásokat. Közben Teri megterített, de azért a fél szemét a sparhelten tartotta, hogy lássa, mikor érkezik el a pillanat, amikor már nem túl lágy a massza, de még nem is barnult keménnyé. Mert Miklós így szerette, közepesen. Ezt Miklós anyja közölte vele. Nyomatékosan, mint még néhány egyéb, az egy szem fia lelki és testi épségéhez nélkülözhetetlen tudnivalót.

Miklós mohón nyelte le az ízes falatokat. Teri azonban nem nyúlt a tányérjához, szótlanul ült a hokedlin.

– Ej, te lány, hát a te étvágyad tán a vonaton maradt? Egyél, megdolgoztál érte – nógatta. – Meg aztán a nagyját te hoztad, jól néznénk ki, ha éhen maradnál – fűzte hozzá mosolyogva.

Erre már Teri keze is meglódult, és úgy tömte magába az ételt, mint aki napok óta nem evett. Miklóst meglepte ez a vehemencia, az utóbbi időben madárként csipegető kisasszonyokhoz szokott. Volt ebben az őszinte étvágyban valami meghitt, természetes, a gyerekkorára emlékeztető, amikor egy-egy dolgos nap után végre asztalhoz ültek a kötényes asszonyok.

Vacsora után Teri se perc alatt rendet rakott, majd egy nagy ásítás kíséretében visszaült a hokedlire. Miklós is fáradt volt, ugyanakkor erősen tanácstalan. Nemhogy cselédszobája nem volt, de mindössze egyetlen ággyal rendelkezett. Más helyzetben nem esett ugyan nehezére megosztani a heverőt egy-egy ifjú hölggyel, de itt most másról volt szó. Terit rábízták, dolgozni jött a szegény teremtés… Vajon hány éves lehet, tizennyolc, tizenhét vagy még kevesebb? – érintette meg a kérdés, de aztán újra a megoldandó problémához kanyarodtak a gondolatai. Éjnek idején mégsem küldheti valami idegenhez, panziót pedig nem áll módjában fizetni, valami más megoldás kell. Na, majd holnap felteszi az első vonatra, de az éjszakát azért valahogy meg kell oldaniuk.

– Te, Teri, későre jár, fiatal lányoknak ilyenkor már dunna alatt a helye. Aludj ma az ágyamban, nekem van módom máshol tölteni az éjszakát, aztán reggel majd megbeszéljük a továbbiakat. Az udvaron van egy központi csap, ha megmosdanál. Tiszta ágyneművel azonban nem tudok szolgálni – tárta szét a karját sajnálkozva, majd búcsút intett.

A rántottától új erőre kapva leszaladt a lépcsőn, miközben azon gondolkodott, hogy benézzen-e még a kávéházba vagy azon nyomban a Szalayék ablakát kocogtassa meg egy kaviccsal. A gyógyszerészné többször is a fülébe suttogta, hogy egész hétre elutazik a férje. S bár Szalay enyhíteni kívánva a felesége éjjeli szorongásain, ilyenkor mindig otthagyott egy hatásos altatót, Vilmuska, ha tehette, inkább más orvosságra szavazott. A legédesebben forróvérű fiatalurak mellett tudott aludni, ha pedig nagy ritkán mégis rémálmok gyötörték, az izmos karok ölelésében talált menedéket. Miklós eddig még nem élt a meghívással, pedig azt beszélték, hogy a negyvenes éveiben járó, kívánatos asszony rendkívül nagylelkű – a paplan alatt csakúgy, mint apróbb ajándékok terén. Miklós azonban ügyelt arra, hogy ne kötelezze el magát. Egy titkos randevú itt, egy lopott pásztoróra ott… Épp csak annyi, hogy a Jóisten más szépséges teremtményeire is maradjon elegendő ideje.

2. fejezet

Odakint nagyvárosi este fogadta: a Dohány utcában még csendes, de a Körúton már nyüzsgő, fényektől villogó. Bár még csak október vége volt, esténként már harapott a hideg. Az éjszakák faggyal riogattak, a reggelek hideg végtagokkal, melyeket az ágyvégbe rakott felhevített téglák sem tudtak megmenteni. Miklós összébb húzta magán a kabátját, már bánta, hogy sál nélkül távozott. Na, majd Vilmuska felmelegíti – bukkant elő a szája sarkában egy halovány mosoly.

Gyertya égett a magasföldszinti lakás ablakában, magányos, unatkozó vagy éppen megszorult férfiszíveket csalogató. A terve azonban, mely szerint apró kavicsokkal jelzi majd a jöttét, meghiúsult az apró kavicsok hiányában.

– Hm – ráncolta a homlokát egyéb lehetőségek után kutatva. Azonban hiába kotorászott a zsebeiben, aprópénz már nemigen volt forgalomban, semmi kocogtatásra alkalmas dolgot nem talált. Ekkor hirtelen még egyszer végignézett a szürke kabátján. Először csak tétovázva, finoman érintette meg a felső gombot, egy fél pillanattal később azonban akkorát rántott rajta, hogy még a szövet is felhasadt.

Az első dobásnál a párkányról pattant vissza a gomb, de a másodiknál már elérte az üveget. Miklós a szemét az ablakra szegezve várt, ám egyelőre nem történt semmi. Elszámolt tízig magában, időt adva Vilmuskának, hogy kikeljen az ágyból, és az utcára lesve kiüljön az arcára az öröm. Tizenegy, tizenkettő, tizenhárom – nyújtotta a dolgot még egy kicsit, de aztán újra segítségül hívta a földön heverő gombot. Ezúttal úgy tűnt, sikerrel jár, végre meglibbent a függöny, majd valaki villanyt kapcsolt, mi több, résnyire az ablak is kinyílt. Ám Vilmuska könnyű neglizséje helyett egy férfihálóing fogadta a késői látogatót. A gyógyszerész állt az ablakban, feldagadt pofával, a fájdalomtól vérben forgó szemmel. A hét napra tervezett vidéki útjáról a bal felső bölcsességfoga másképp rendelkezett, olyan fájdalommal gyötörve reggel óta, hogy a lovas kocsival csak a fogorvosig jutott. Az odvas, menthetetlen fogat ugyan kikapta a doktor, de emlékbe azért még ott maradt a gyulladás okozta nyamvadt fájdalom, amin egyelőre a legdrágább patikai tinktúra sem tudott enyhíteni.

– Mi tetszik?! – ordított rá a férfi, mire Miklós sűrű elnézéskérések közepette válaszként az eltévesztett címre hivatkozott. Hogy hitte-e a gyógyszerész, vagy sem, Miklós számára nyitott kérdés maradt, ugyanis még mielőtt bármit is hozzáfűzhetett volna Szalay úr, kámforként illant el a kínos incidens helyszínéről. Egy pillanatra magába szállt, megszánta a férfit, a duzzadt képe és egy kissé a csalfa neje miatt is. Vajon hányszor szarvazták már fel? Sejti-e, hogy Vilmuska nem veszi olyan szigorúan a hitvesi ígéreteket? Talán jobb, ha legalább ő, Miklós nem tesz még rá egy lapáttal, hisz annyi virág van a városban, miért kellene más kertjéből lopkodnia. Még néhány lépésen át elkísérte a lelkifurdalás, de a New York felé közeledve lassacskán tovareppentek a kellemetlen gondolatai.

Micsoda mestermű – dobbant meg mindannyiszor a szíve, amikor meglátta a vörös talapzatú gránitpalotát. A homlokzatot díszítő allegorikus szobrokat, az erkélyeket tartó atlaszokat, az utca esti forgatagát megvilágító fáklyás Lucifereket.

Nem volt teljesen telt ház, de azért érezhető volt az előző évek lézengéseihez képest újra megnőtt forgalom. Ugyan a Nyugat már az Andrássy útra, az Abbáziába költözött, és a régi törzsvendégek is egyre többször hűtlenkedtek, de jöttek helyettük újak, lassan visszaszivárgott az élet a monumentális falak közé. A közönség részben átalakult, a század elejei kavalkád szalonokra osztódott, mindenkinek megvolt a maga helye. Majdnem mindenkinek, mert Miklós olykor még idegenül érezte magát. Szeretett volna az írói csoportok egyikéhez tartozni, vállalva a veszélyt, hogy az Erzsébet körútra néző ablak melletti úgynevezett veseasztalnál őt is szájukra veszik a délután három körül összeülő kíméletlen kritikusok. Igen, még azt sem bánta volna, ha ott hallja meg a nevét, hiszen ha valakit kiveséznek, akkor azt már ismerik. De ő még a képzeletbeli ranglétra első fokára sem lépett rá, csak távolról szemlélte az irodalmi mennyországba vezető bútordarabot.

Fiatal nők pördültek be a forgóajtón, Miklós nyaka azonnal megnyúlt, hogy a bejárathoz közeli karzatról is lássa, honnan érkezik a kacaj. Vádliig érő, egyenes szabású kabátot viseltek, az egyiküké különösen feltűnő volt, bordó buklészövet, rókaprémmel. A zongorista épp egy perc pihenőt tartott, ezért szűrődött be a csarnokba az újonnan érkezők hangja. A hölgyek egytől egyig cloche kalapot hordtak, a homlokukba húzva, szűk peremmel és kis sarkú, T-pántos bőrcipőt. A kisasszonyokat alig egy perc múlva öltönyös urak csoportja követte, talán a taxit vagy a kocsist fizették ki, vagy csak elszívták a még odakint megkezdett cigarettát, hogy ne a ruhatárnál füstölögjenek vele. Miklós figyelmét leginkább a bordó kabátos nő kötötte le, különösen, miután lekerült róla kalap és a kabát. A kisasszony bűvészi ügyességgel kapott elő a ridiküljéből egy pávatollas selyem fejpántot, amit a hosszú, barokk tükörben igazított az éjfekete hajába. Divatos bobot viselt, és flitteres, térdig érő ruhát.

Miklós sajnálta, hogy kísérőkkel érkezett a kisasszony. Máskülönben pezsgőt küldött volna neki, vagy táncra hívja, de így csak messziről csodálta a szépségét: a cakkos, rúzzsal kikent száját és a kacér, sötét szemét. Szerette volna, ha legalább egyszer ráemeli a tekintetét, de a kívánsága nem teljesült, a nőt lekötötték az asztaltársai.

– Nem maga az első, fiam, akinek megakad Czóbel Cecílián a szeme – lépett oda hozzá a főpincér, amikor meglátta Miklós üres poharát. – Hozhatok még valami? Látom, az írótálból már nem sok maradt.

Sok pénztelen tollforgatóhoz hasonlóan Miklós is élt a legendás falatokkal. A főpincérnek köszönhetően néhány bankóért cserébe úgy megrakták sonkával, sajttal, paprikával a tányért, hogy jó néhány óráig kitartotta a telt gyomor. Ez a kiváltság azonban kizárólag az írókat illette meg. Úgyhogy Miklós hamar megtanulta, hogy hordjon magánál tollat és papírt.

– Nos, lesz még valami, Szirmai úr? – tette fel a pincér újra a kérdést, amikor még egy pillanat múlva sem kapott feleletet. Miklós lassan összekaparta magát.

– Hogy maga ilyen hajnali órán is dolgozik? – pislogott álmosan. – Azt hittem, egy főúr maga osztja be a táncrendet.

– És honnan tudja, hogy nem éppen a pirkadat a kedvemre való? Hisz maga is itt ül, barátom, pedig gondolom, az otthoni ágyában nagyobb a kényelem – vette el Gyula úr az üres tányért.

– Az én ágyam most foglalt, de lényegtelen – legyintette Miklós, a tekintetét újra a közeli harsány asztaltársaság felé irányítva. – Ki ez a nő? – szippantott egyet az imént megkezdett cigarettájába.

– Egy színész kisasszony, vidéki szubrett, de a nevén kívül én sem tudok sokat róla. Talán az új évadban már Pesten is láthatjuk, ez idáig csak pár szót volt szerencsém váltani vele. Néhány hete járt itt először, de a kávéház férfi közönségénél már igen népszerű – közölte a főpincér, és Miklós nem tudta eldönteni, hogy csak a puszta elismerés vagy némi bírálat is színezte a mondottakat.

Gyula úr nem volt túl magas férfi, de azért nem is feltűnően alacsony. Korban is ugyanígy félúton haladt. Az őszülő halántékát meghazudtolták a vibráló, mindenre figyelő szemek. A fehér inges, mellényes pincérekkel ellentétben ő mindig frakkot viselt, és rendkívül ügyesen lavírozott. Az asztaloknál csakúgy, mint a beosztottjai és az igazgató között. Friedmann Gyula pontosan értette, hogy kivel miként kell beszélni, hogy mikor, hogyan adagoljon egy-egy mondanivalót. Minden alkalmazottat ismert, kívülről tudta a több tucat állandó beosztottja nevét, csakúgy, mint a törzsvendégekét. Kitűnő volt az arcmemóriája és azonnal elraktározta a kívánságokat. Kizárólag azért használt papírt, azért jegyzetelt, hogy a kuktáknak megkönnyítse a rendelést. Ő maga bármikor elhadarta volna fejből is, de hogy meg is jegyzik-e, arra már nem vállalt garanciát. Tulajdonképpen csak kedvtelésből szervírozott, a pozíciójának köszönhetően valójában csak az irányítás tartozott hivatalosan a feladatai közé. A pincérek között kiosztani az asztalokat, felügyelni a terítők tisztaságát, gondoskodni a friss lapokról, fogadni az illusztris vendégeket, este begyűjteni és szétosztani a borravalót.

Gyula úr úgy ismerte a törzsvendégeket, mint a tenyerét. Ha példának okáért Rédey úr vasalatlan ingben ebédelt, biztosra vette, hogy újfent viharfelhők gyülekeznek a főkönyvelő mozgalmasnak mondható házassága egén. Rédeyné, született Hamvas Ilona ilyenkor ugyanis sztrájkolt, és megtagadta az asszonyi kötelességeit. Nem főzött, nem csókolt és nem vasalt.

Aztán ott volt a szederjes orrú Benyovszky, aki, ha a barackpálinka helyett csak gyenge kávét rendelt a vacsora után, akkor tudható volt, hogy előző nap orvosnál járt. A doktor minden bizonnyal újra ráijesztett, hogy nagy lesz a baj, ha nem tartózkodik a káros szenvedélyektől. Legalábbis azoktól, amelyek a gyomrát illetik. Benyovszky ilyenkor pár napig mértéktartónak bizonyult, hatottak az intő szavak. Majd úgy a negyedik nap környékén már erősebbre kérte a feketét, a vizet is felhígította egy kis borral, úgy egy jó hét után pedig már nem vetette meg a tömény italokat sem, és újra a régi szokásainak a rabja lett. A következő orvosi vizitig.

Horváth, egy lipótvárosi ékszerész, ha bajusz nélkül érkezett, szakítást tudott maga mögött. Nagy hódolója volt a női nemnek, de valahogy öt-hat hónapnál tovább sosem tartott nála a szerelmi kapcsolat. Általában őt dobták ki, de a pontos részleteket még Gyula úr sem ismerte. Csak a tényt jelezte az eltűnt bajusz, hogy a csupaszra beretvált úr újra szabad. Olyasmi volt ez, mint az ide-oda forgatott zászlócskák a taxikon: most ülnek benne, most meg nem, üres, tehát leinthető…

Gyakori vendég volt a New Yorkban a pókhasú Grünwald is, a kaszinójátékok, különösen a kártya nagy rajongója, akiről azonnal lerítt, hogy barátja volt-e aznap a szerencse. Amennyiben igen, fülig ért a szája és képes volt megvendégelni idegen asztalokat is, ha viszont vesztett, mogorván ült hajnalig egy viasszal fényesített levelű pálma alatt, és még a pincérekhez se szólt, csak némán csettintgetett nekik.

Kaposi Katica, egy közepesen híres karnagy fiatal özvegye a barátnőivel ellentétben cukor nélkül itta a feketét, a férje halálának évfordulóján azonban felülkerekedett rajta a gyász, olyankor nemcsak cukrot, de még tejszínhabot is kért a forró nedűhöz, így próbálva enyhíteni a keserűségén. Halmi Jolán, egy előkelő, ám igencsak konzervatív divatáruüzlet tulajdonosa szombat délutánonként jelent meg a legcsinosabb kellékek ellenére sem túlságosan kelendő unokahúgaival. A fiatal hölgyek limonádét szürcsölgettek meg fahéjjal megszórt habos kakaót, Jolán pedig teát, angolosan, ami az ő esetében azonban nem tejet jelentett, hanem rumot, nem is keveset. De ezt csak Gyula úr tudta, az unokahúgok csak annyit éreztek, hogy az egyébként oly fegyelmezett és szigorú nagynénjük szombat estére mindig megenyhült, és szelídebben ítélkezett az új zenei irányzatok vagy a szerinte elzüllött divat felett.

A pezsgő forgatag ellenére Miklós magányosan töltötte az éjszakát. Vagy talán épp azért. Azáltal, hogy mindenki jó barátnak, egy összeszokott társaság tagjának látszott, még inkább a zavaróbbá vált számára a maga előtt tátongó üres asztal. Csupán Gyula úr bukkant fel újra és újra, rákérdezve, hogy hozhat-e valamit, ha mást nem is, de legalább egy kutyanyelvet, ha elfogyott volna a tinta vagy a papír, vagy egy aszpirint, ha mégis túl sok lett volna a badacsonyi bor. De Miklós csak nézelődni akart, magába szívni a kávéházból áradó ihletet.

3. fejezet

Reggel kilenckor lépett ki az utcára, nem volt benne biztos, hogy néhány ott ragadt íróval vagy írópalántával egyetemben ő is elszenderedett-e. Összefolytak a hajnali órák, miután a kis szubrett távozott. Micsoda szépség, micsoda elegancia – nézett Miklós hosszan utána, amikor szinte táncolva kilibbent a pesti éjszakába. Vajon melyik fickó lett a befutó nála, ki az a szerencsés? Vagy inkább szerencsétlen? Hiszen hamarosan lecsapja majd a kezéről, csak egy kicsit össze kell szednie magát – ásított egy hatalmasat. Hunyorogva fogadta a nappali fényt. A gyomra diszkréten figyelmeztette, hogy üres és hogy felettébb ellenzi ezt az állapotot. De nem akarta az adósságát tetézni, pontosan tudta, hogy már a kávét sem szabadott volna kikérnie. Három hónapja élt Pesten és a három hónap alatt még egy fillért sem keresett. Az apja hat hónapot adott neki, hogy bebizonyítsa magát, és a felesége rábeszélésére belement, hogy egy darabig finanszírozza a fia bohém álmait. Ők sem voltak gazdagok, nehezére esett az anyagi támogatás. Miklós is tudta ezt, épp ezért nem könnyen viselte a jelenlegi helyzetet.

Persze akadtak nők, akik némi átmeneti boldogságért cserébe szívesen terelgették. Egy finom ebédre, arcszeszre vagy éppen néhány bankóra váltották a bókokat. Miklóst meglepte, hogy mennyire vágyták ezek a kisasszonyok és a boldogtalan nejek a magasztalást, a dicséretet. Érett, művelt asszonyok naiv fruskákká váltak, ha észrevett és lelkesen méltatott egy új frizurát, egy illatot vagy egy cipőt. Ha pedig még versbe is foglalta a bókokat, a címzettel madarat lehetett fogatni. Miklós sosem csapott be senkit, sehol nem hagyott maga után hamis ígéretet. Az adott pillanatban maga is hitte a szavait, ha pedig egy hölgy az egyik héten bőkezűnek bizonyult, a másik héten egy másikkal ő volt a nagyvonalú. Egyik napról a másikra élt, hol jobban, hol szűkösebben, ám egyre jobban feszítette ez az állapot.

Fáradt volt, az utolsó métereken már csak vonszolta magát. Annak ellenére, hogy miatta töltötte házon kívül az éjszakát, egészen megfeledkezett Teriről. Az első emeleti fordulónál jutott eszébe, amikor az udvarra pillantva meglátta a zsinórra feszített pizsamanadrágját, közvetlenül az anyjától kapott párna- és paplanhuzat mellett.

Teri a konyhában várta, takaros ruhában volt, köténnyel a derekán, épp a váltócipőjét pucolta, olyan erővel, hogy Miklós azon sem csodálkozott volna, ha kettétörik a lábbeli.

– Szervusz, jó reggelt! – köszöntötte, amire Teri egy biccentéssel válaszolt, majd mosolyogva felállt, leöblítette a kezét és nekikezdett a reggeli készítésének. – Te, Teri, minek mostál rám, hisz az nem a te dolgod most, hogy hazamész – lépett mögé Miklós.

Megérintette a lány friss, tiszta illata. Megmosakodott – állapította meg magában. Tetszett neki, hogy a bőrét érzi, hogy nem tett magára pacsulit.

Teri megfordult, elkomorult az arca, láthatóan nem örült Miklós szavainak. Miklós látta, hogy megbánthatta.

– Mármint hálás vagyok érte, de nem tudlak megtartani. Nincs pénzem cselédlányra, nem tudlak kifizetni. Talán majd egy év múlva, de az is lehet, hogy hamarabb. Majd anyámtól elkérem a címed, vagy tudod, mit, írd fel ide – vett elő egy papírt és egy ceruzát a kredencből. – Persze, csak ha addig el nem kélsz. – Teri megdermedt egy pillanatra, elértette a szavakat. Miklós észrevette. – Mármint cselédként – javította ki magát. – Persze, ha jól mész férjhez, elég lesz majd az uradat kiszolgálnod. Ha pedig még annál is jobban, akkor majd neked takarítanak – mosolygott barátságosan. Teri nem viszonozta, újra a konyhával kezdett foglalatoskodni, úgy tett, mintha nem hallaná. – No, ne légy olyan haragos, csak megértesz, ugye? – fordította Miklós a vállát megérintve újra maga felé. Teri egy szomorú pillantást vetett rá, majd megint a hátát mutatta, úgy matatott tovább. – Sajnálom. Ha akarod, írhatok egy ajánlólevelet. Nem kell részletezni, hogy mennyit voltál nálam. Esküszöm, az egekig dicsérlek, csak ne nézz rám így. Mintha valami köztörvényes bűnöző lennék…

Kopogás szakította félbe őket, Miklós ajtót nyitott. A szomszéd Vince állt ott egy emberes szalmazsákkal a háta mögött.

– Jó napot, Miklós!

– Adjon isten magának is – nézett rá Miklós értetlenül.

– Az asszony mondta, hogy kéne a lánynak egy fekhely.

Miklós tekintetén nem enyhült a zavar. Mégis honnan ismeri Teri az alattuk lakót?

Teri is odafordult, a megtörölte a kötényébe a kezét, és a két karját a mellkasán összefonva, köszönést imitálva mosolyogva meghajolt, majd az ablak alá mutatott. A borvirágos orrú férfi behúzta a zsákot és lefektette a sámli és Teri cókmókja közé.

– Együtt mostak – adott Vince magyarázatot Miklós kérdő pillantására. – Aztán az asszony odaígérte neki a szalmát. A pincében nem sok haszna volt, csak az egerek profitáltak belőle. Már nem nagyon jönnek a rokongyerekek. Felnőttek, ha pedig mégis Pestre kanyarodnak, jó, ha egy órára idetolják a képüket, aztán panzióban töltik az éjszakát, a fene jó dolgukat – dörmögte, de közben már fordult is, nehogy valaki elfoglalja a kocsmában a helyét.

Miklós fújt egy nagyot, csak utána nézett Terire. A lány ott állt félrebillentett fejjel, a kék szeme diadalittasan csillogott.

– Jól van, felőlem maradhatsz még egy darabig, de szálláson és koszton kívül ne számíts semmire.

Miklós nem volt biztos a döntése helyességében, de azzal tisztában volt, ha egy nap után hazaküldi a lányt, az nem csupán Teri számára lehangoló, hanem neki is, a szülei előtt. De mégis mit gondolt az anyja, hány szobás lakásra elegendő a pénz, amit az apja a zsebébe dugott?

– Aztán hogy beszéltél Marikával? Hogy értetted meg magad? – csóválta meg a fejét, de Teri csak a vállát vonta mosolyogva, majd gyors mozdulatokkal feltálalta a reggelit.

Miklós először egy karéj zsíros kenyeret evett, aztán egy szilvalekvárost, majd ivott egy bögrével az előző napról melegített tejből. Teri sem fogta vissza magát, úgy tűnt, igyekszik leenni a kosztra váltott bérét. A reggeli után Miklós ruhástól dőlt el az ágyon. Csupasz volt a paplan, hiszen odalent lengedezett az ágynemű. De ha nem így lett volna, akkor sem gondolkodott volna sokat az illemen, holtfáradt volt, azonnal mély álomba merült. Teri eltakarította a reggeli maradványait, elmosogatott, letörölte az asztalt, összesöpört és felmosott. A szobába azonban nem ment be, nem akarta felriasztani a háziurat. Mikor mindennel elkészült, leült, hogy pihenjen egy kicsit, de nem sokáig bírta a tétlenséget, ezért szinte örült, amikor észrevette, hogy Miklós kabátjáról hiányzik egy gomb. Nem gondolta, hogy a zsebében kellene keresnie, nem is tartotta volna illendőnek, ezért inkább a kredenc fiókjában kutakodott. Szerencsével járt, talált egy egészen hasonlót, rögtön a tű és a cérna mellett. Felvarrta és mire Miklós megébredt, már az ebédnek is nekilátott.

Az elkövetkező napokban egészen összeszoktak, felváltva, hol az egyik, hol a másik aludt a szalmazsákon. Marika takarót és párnát is adott nekik, cserébe Teri megpucolt nála minden ablakot. Miklós a szokásosnál többet volt otthon. Ha Teri a konyhában sürgölődött, akkor a szobába húzódott vissza, ha a lány a szobában suvickolt, akkor a konyhában alkotott. De néha ilyenkor is felállt, hogy meglesse, minden rendben van-e vele. A pénze azonban egyre inkább fogyott. A szerkesztőségek nem jelentkeztek, az udvarlási kedve is alábbhagyott, így mindenféle asszonyi adakozás is megcsappant.