Mike Rothmiller
és Douglas Thompson

MARILYN

MONROE

UTOLSÓ

ÉJSZAKÁJA

A GYILKOS

BOBBY KENNEDY

Kossuth Kiadó

Bobby Kennedy, Marilyn Monroe a Jean Louis ruhában, és Kennedy elnök komoly beszélgetés közben a Madison Square Gardenben rendezett születésnapi after partyn.
GLIX

Tartalom

Előszó | AZ ÚT VÉGE

Első rész | FEKETE NAPLEMENTE

Prológus  Nyugodjék békében?

Első fejezet  Nyáridő

Második fejezet  Halálos összeesküvés

Harmadik fejezet  A Gonosz érintése

Negyedik fejezet  Takarító kapitány

Második rész | BEMUTATOM A BANDÁT

Ötödik fejezet  L.A. Confidential

Hatodik fejezet  A Gengszterosztag

Hetedik fejezet  Amerikai álmok

Harmadik rész | KEGYETLENÜL FORRÓ

Nyolcadik fejezet  Van, aki forrón szereti

Kilencedik fejezet  A szokásos gyanúsítottak

Tizedik fejezet  A Nagy Testvér

Tizenegyedik fejezet  Bobby csaja

Tizenkettedik fejezet  Búbánatos dal

Negyedik rész | A SZTÁR HALOTT

Tizenharmadik fejezet  Nyilvánosság

Tizennegyedik fejezet  A nagy alvás

Tizenötödik fejezet  „A vihar kapujában”-hatás

Tizenhatodik fejezet  Kék jelvény

Tizenhetedik fejezet  Public Relations

Tizennyolcadik fejezet  Marilyn naplója

Tizenkilencedik fejezet  A szivárvány fölött

Ötödik rész | VERDIKT

Huszadik fejezet  Ítélet

Utószó | DÉJÀ VU

A SZERZŐKRŐL

KÉPMELLÉKLET

Impresszum

Előszó | AZ ÚT VÉGE

„Nehéz a szakítás.”

– Neil Sedaka (a Billboard Top 100 első helyezettje),
1962. augusztus

MARILYN MONROE SORSA akkor pecsételődött meg, amikor egy feketén csillogó Lincoln Continental óvatosan kikanyarodott a Los Angeles-i Nemzetközi Repülőtérről az Imperial Highwayre, pompás futóműve északnak fordult, Santa Monica felé, majd onnan haladt még tovább.

Marilyn Monroe nőiségét az határozta meg a nemek nagy színpadán, ahogyan a férfiak tekintettek rá.

A Monroe számára fontos férfiak baljós átalakuláson mentek át: csodásak és híresek voltak, ő pedig élt-halt értük, és látható módon lenyűgözte őket. Mire a Lincoln lelassított, és jobbra kanyarodott a San Vicente Boulevard-ra, majd keletre fordult az igazi Los Angeles felé, Monroe legveszélyesebb szeretője már meghozta a döntést: kiiktatja a „problémát”.

A rövid út alatt a Csendes-óceánt nézte, de az, ami a fojtott hangú beszélgetés során elhangzott, még inkább meggyőzte, hogy Marilyn Monroe számára egyetlen megoldás maradt: a halál. Ugyan az asszony újra és újra kijelentette, hogy most már „megjön az esze”, és „okos” lesz, de Marilyn ettől még ugyanúgy potenciális probléma maradt, ami nyugtalanította a világ egyik legbefolyásosabb emberét.

Marilyn persze sokkal többet tudott a szemfényvesztésről, mint bármelyikük, de ezúttal nem bódító fantáziát keltett életre, hanem egy rémálmot.

„A férfiak nem látnak engem, csak rám vetik a tekintetüket” – panaszolta.

Ez még azelőtt volt.

1962. augusztus 4-én, amikor a Santa Ana pokoli erős szelei leterítették a dél-kaliforniai partokat, Hollywood legkáprázatosabb sztárját, a világ legnépszerűbb szexszimbólumát néhány kemény és elszánt férfi időzített bombának tartotta.

Első rész | FEKETE NAPLEMENTE

„1969. augusztus 9-én a sógornőm medencéjének peremén ücsörögtem Beverly Hillsben, amikor az egyik barátja felhívta, hogy épp akkor hallotta Sharon Tate meggyilkolásának hírét Polański házában, a Cielo Drive-on. Emlékszem, egész nap özönlöttek a rémhírek, és arra is emlékszem, amire bárcsak ne emlékeznék: az jutott eszembe, hogy senkit sem lepett meg.”{1}

– Joan Didion: The White Album (1979)

Prológus

Nyugodjék békében?

„Az igazság az Idő leánya.”

(ókori mondás)

PETER LAWFORD SZÍNÉSZ, sármőr, aki hosszú ideig a Kennedy fiúk sógora volt, még a halála után is szoros kapcsolatban áll Marilyn Monroe-val.

Az ő síremléke jelzi a színésznő kriptájához vezető utat a Westwood Memorial Parkban Los Angeles nyugati részén, nem messze Brentwoodtól, ahol sok évvel ezelőtt meghalt.

Natalie Wood is a közelben nyugszik, a temetőn körbefutó út mentén, de a Lawford emlékére állított kő mutatja az utat ahhoz a helyhez, amelyet több millió ember a Marilyn Monroe-kultusz oltárának tekint. Nap mint nap özönlenek oda a rajongók, és erről tanúskodnak az ott elhelyezett virágok is. A sztár törtfehér márványfalra vésett neve az 1926–1962-es évszámokkal, a rajongók aláírásaival, a cseresznyepiros rúzzsal firkantott jókívánságokkal és a többi megjegyzéssel együtt már megkopott, kifakult a napon, mint a síremléke a Csendes-óceánról érkező, sós tengeri szélben. Minden látogató magával hozza a saját képzeteit és emlékképeit erre a sajátos emléktúrára, és Marilyn Monroe továbbra is idomul mindenki elvárásaihoz.

Életében is ez az emlékezetes ajándék és átok kísérte: bárkivé vagy bármivé tudott válni, ha valaki ezt kívánta tőle. Akkor következett el számára a vég, amikor bajba került.

Az igazságot, mint annyi mást, ki lehet facsarni, meg lehet hajlítani, sarkítani, és olyan alakúra vágni, amilyenre csak kívánják, attól függően, hogy milyen következtetést kell levonni, miként kell a főcímeket megfogalmazni, milyen életeket és életpályákat kell megóvni, és melyek mellőzhetők. Az igazság pedig ritkán van olyan tökéletesen megcsavarodva, mint Marilyn Monroe halálával kapcsolatban.

Ezt az egyedülálló könyvet az különbözteti meg az összes többitől, hogy a forrásanyaga is egyedülálló. A Los Angeles-i Rendőrség titkos aktáira támaszkodik, és egy olyan, első kézből származó, korábban még nem ismert bizonyítékra, amely attól az embertől származik, aki jelen volt Marilyn Monroe élete végső órájában. Attól az embertől, aki végignézte a halálát.

Ez az ember elutasítja a mértékre szabott igazságot, amit Hollywood és Washington meg a képeslapok megmondóemberei kínáltak, hogy megmagyarázzák a Marilyn Monroe halálával kapcsolatos, előre összetákolt, „áthatolhatatlan rejtélyt”, barátságát John Kennedy elnökkel és fivérével, Robert Kennedyvel, az Egyesült Államok igazságügyi miniszterével folyó ügyeit.

Marilyn Monroe spanyol gyarmati stílusban épült házában halt meg. A ház neve Cursum Perficio, azaz ’az út vége’. Ez az út egy csöndes, cseles kocsibejáró mögött húzódik (nagyképűség lenne zsákutcának nevezni) Brentwoodban, Los Angeles nyugati részén, a San Vicente Boulevard mellett, amelyen tíz perc autóútra elérhető Santa Monica és a Csendes-óceán.

Azóta tízezer elmélet látott napvilágot, és egy könyvtárra való (mintegy hétszáz) könyv és még annál is több film, mint amiben Marilyn Monroe valaha szerepelt, ami mind azt kutatja, hogy ki vagy mi ölte meg a 20. század legnagyobb szexszimbólumát. A Monroe halálával foglalkozó írásokban található következtetések a gyászmunka és a nevetséges közti tartományban mozognak.

Ez a könyv bizonyítani fogja, hogy Robert Kennedy és Peter Lawford pár méterre volt Marilyntől, amikor meghalt. A történet előrehaladtával kristálytisztán kitűnik, milyen szerepet játszottak a halálában, valamint hátborzongató részletességgel rajzolódik ki Marilyn Monroe és Kennedy elnök szexuális kapcsolatának története, illetve Robert Kennedyvel folytatott kalandja. Először „halljuk”, miként beszél arról a naplójában, hogyan szeretkezett Kennedy elnökkel, és hogyan szeretett bele a fivérébe.

Mike Rothmiller egy tizenegy éves, Los Angeles-i baseballrajongó volt, amikor Marilyn Monroe harminchat éves korában bekövetkezett halálának híre 1962. augusztus 5-én berobbant a médiába. Az ifjú Rothmiller is értesült a sztár haláláról, tele voltak vele az újságok, óriási fejléccel jelentek meg, különösen a Hearst tulajdonában lévő Herald Examiner, amelyet egészen az apjának a küszöbéig elhoztak a kézbesítők. A fiút azonban sokkal jobban érdekelte a kis ligájukban játszó baseballcsapat, mint Marilyn Monroe váratlan halála. El sem tudta képzelni, hogy évekkel később majd ő deríti fel a színésznő halálával kapcsolatos legnagyobb titkokat.

És azt sem sejtette, hogy ez a tudás az életébe kerülhet.

Első fejezet

Nyáridő

„Azt nem állítottam, hogy mindig rossz dolog Tündérországba belépni, csak annyit mondtam, hogy minden esetben veszélyes.”{2}

– G. K. Chesterton: Brown atya ártatlansága (1911)

MARILYN MONROE ÉLETÉBEN a traumák úgy követték egymást, mint a tévék műsorában a szappanoperák, de a világot még mindig megdöbbenti és meglepetéssel tölti el annak a nőnek a halála, aki olyan népszerű volt, és akire annyian áhítoztak. Miért ölte volna meg magát Marilyn Monroe? Az öngyilkosság az orvosok és rendőrök eredeti, hivatalos szakvéleménye volt, amelyre nem sokkal azután a politikusok ütötték rá a pecsétet. 1962-ben az emberek bíztak bennük, hittek nekik, a közvélemény tisztelte őket. Csak nemrég múlt el az Eisenhower-korszak, a tisztelet jelentett mindent, az erkölcsi útmutatást pedig pont olyan élére vasalták, mint egy katonai egyenruhát.

Így aztán Mike Rothmiller ifjú éveiben meg volt róla győződve, hogy Marilyn Monroe szándékosan vagy véletlenül túladagolta magát nyugtatóval, majd ennek következtében elhunyt. Akárhogyan is történt, a hatóságok ragaszkodtak hozzá, hogy önkezűség okozta a halálát.

Mike 1972-ben, huszonegy évesen lépett be a Los Angeles-i Rendőrséghez, és számára a sztár halála – a munkaköréből adódóan – az elmúlt évtized egyik tucatesetének számított. Ennél jóval durvább dolog volt az 1969-ben Charles Mansonék által elkövetett gyilkosságsorozat, amely zajosan zárta le az 1960-as éveket Kaliforniában, örökre legyilkolva a szerelmes nyarakat. Az emberek nem viseltek már virágot a hajukban, és könny csorgott az arcukon.

Az ifjú Rothmiller lelkes és tehetséges rendőr volt, végigdolgozta az iskolaéveit. Kötelességének érezte a közszolgálatot, a rendőrséghez pedig, mint előtte oly sokakat, a Dragnet című tévésorozat vonzotta. A rendőri munkát bemutató show-műsort a Los Angeles-i Rendőrség hitelesítette. A sorozat a becsületességre és tisztességre helyezte a hangsúlyt, jófiúk a rosszfiúk ellen, alig hagyva helyet a kétértelműségnek. Azonban a Charles Manson-féle gyilkosságok véget vetettek minden illúziónak, és nyugtalanságot keltettek a most már rettegő és egyre paranoiásabb Kaliforniában. Az emberek azt kérdezgették, hogy miként történhettek meg ezek a szörnyűségek, mi van a rendőrséggel, és mi lapul a múltban gyökerező szóbeszéd mélyén.

Kezdtek rádöbbenni, hogy semmi sem csak fekete vagy fehér. Mike Rothmiller számos rémtörténetet hallott mindenféle bűnről, kiváltságos emberekről és a Marilyn Monroe halálával kapcsolatos ködösítésről. Hétköznapi pletykák voltak ezek, amit a kávészünetben beszéltek meg a rendőrség belvárosi központjában, a Parker Centerben. Az épület a korábbi rendőrfőnökről és a modern Los Angeles-i Rendőrség „megalapítójáról”, William Parkerről kapta a nevét. Nem sokkal később, 1975-ben egy bonyolult, a média által kikényszerített belső rendőrségi nyomozás kezdődött, amely újból arra az eredményre jutott, hogy Marilyn Monroe megölte magát. Rövid időn belül Mike Rothmiller számára világossá vált, hogy a hivatalos vizsgálat eredménye nem áll meg a lábán.

Amikor elcsendesedett a felhajtás Marilyn Monroe körül, és az 1978-as főcímek inkább a „hegyvidéki fojtogató” miatt aggodalmaskodtak, aki a Los Angeles-i úthálózat mentén hagyta holtan a nőket, Daryl Gates lett a rendőrség vezetője; ő vezette, szervezte és ellenőrizte az 1975-ös nyomozást. Ő írta alá Mike Rothmiller előléptetését is, amikor megbízta, hogy fedett nyomozóként dolgozzon Gates egykori parancsnokságán, a Szervezett Bűnözés Elleni Főosztályon{3} (OCID), „újonc” kémként és az osztály legfiatalabb nyomozójaként. Az első hetekben Rothmillert irodai szolgálatra osztották be a hírszerző egységnél. A hangulat olyan volt, mintha a moszkvai titkosszolgálat központjában dolgozott volna. Az „iroda” a belvárosban elterpeszkedő, ablaktalan, háromemeletes szürke téglaépület, egy építészeti agyrém, amely a megtévesztésig hasonlított a szemközti buszpályaudvarra. De a munka izgalmas volt.

Emlékei szerint 1978 második felében az első munkanapjait mintha a misztikus Alkonyzónában töltötte volna a Szervezett Bűnözés Elleni Főosztály nyomozójaként. A terv az volt, hogy segítsék az új munkatársakat, mint amilyen ő is volt, hogy megismerjék a Főosztályt, és minél gyorsabban beilleszkedjenek az ott folyó munkába. Az új munkahelyén az első megbízása a hivatal ellátmányának ellenőrzése volt: ügyelnie kellett, hogy a négy hadnagy és az osztályt vezető Stuart Finck kapitány el legyen látva elegendő papírral és ceruzával. Leltárt kellett készítenie. Az egyik hadnagy, a felettese, nem utcai zsaru volt, hanem született aktatologató, egy álmenedzser. Azt is tudni akarta, mennyi grafit maradt a használt ceruzákban. Rothmiller azt hitte, szívatják, de nem: csak egyszerűen azt akarták, hogy legyen elfoglaltsága. Elhatározta, hogy mindig úgy tesz, mint akinek rengeteg a dolga.

Ez nem is volt nehéz. Az íróasztalától csupán hat lépésre állt egy fal, amely első pillantásra óriási könyvespolcnak tűnt, de közelebbről nézve látszott, hogy a padlótól a plafonig zsúfolásig van tömve titkos dossziékkal. Több ezer lehetett. Nem messze egy sor, mellkasig érő iratszekrény állt. Ezekben tartották a dossziékban szereplő kódok kulcsait. Még ha egy kicsit úgy is érezte magát, mint Aladdin, nem volt szüksége varázslatra ahhoz, hogy megfejtse a dossziék tartalmát. A fém iratszekrények fiókjaiban lévő kartotéklapokon szereplő nevek és a neveket a különböző aktákhoz kapcsoló kódrendszer segítségével meg tudta keresni a padlótól a plafonig érő polcokon álló dossziékban a kartotékokon olvasható személyeket, helyeket vagy szervezeteket. Ötven évre visszamenőleg sorakoztak itt a nyilvántartások. Rothmillernek elég ideje volt, és rájött, hogyan tud keresni a kartotékok segítségével az akták között, illetve, hogy maguk az akták hogyan függenek össze egymással. Sok dossziéban volt kereszthivatkozás, és előfordult, hogy az adott személy már évek óta halott volt, de az aktája csak egyre nőtt és „aktív” maradt: a Szervezett Bűnözés Elleni Főosztály halhatatlanná tette, ha valamelyik kapcsolata élő volt. Hollywood és a filmiparban tevékenykedők helyi vállalkozásoknak számítottak, ezért bőséges anyagot tároltak velük kapcsolatban.

A magas iratszekrényekben elzárt kartotékokon az illető személy fényképe volt, valamint személyes adatai és számozott bekezdések (ezek a kártya első és hátsó oldalát borították) – itt voltak felsorolva a titkosszolgálati jelentések. A bekezdések előtt szereplő számok elárulták a nyomozónak, hogy hol találja az adott jelentést a bűnüldözési osztály információs rendszerében. Néhány esetben egy személy a dossziéjában évtizedeken át felgyülemlő, szerteágazó információk miatt több tucat kartotéklappal is rendelkezett. Rothmiller rájött, hogy van egy titkos belső kód a kartotékon: egy csillag, ami azt jelenti, hogy létezik egy másik nagyon titkos és bizalmas dosszié is az illetővel kapcsolatban.

Egy nyomozó jelentését minimum kétszer felülvizsgálják és ellenőrzik. Az információ érzékenységének függvényében a jelentés a titkos akták vagy pedig a szupertitkos akták közé kerül. A titkos jelentéseket a Szervezett Bűnözés Elleni Főosztály helyettes vezetőjének a szobájában, a szupertitkos aktákat a főosztályvezető-helyettes melletti, zárható szobában őrizték, melyet mackónak vagy széfnek neveztek. A legszigorúbban őrzött dokumentumokat a Főosztály kapitánya és a rendőrfőnök tartotta a magánszéfjében. A rendőrfőnök az összes dél-kaliforniai újságíróról és hírszerkesztőről vezetett titkos ügyiratokat. Ezek a médiaakták természetszerűleg még ma is használatban vannak.

A szupertitkos dokumentumokat egy lezárt szobában őrizték, néhány méterre az információs faltól, ahol a megszámlálhatatlan, talán több millió titkosszolgálati jelentést tárolták. Marilyn Monroe, a Kennedyk és még sokan mások negyven vagy ötven kartotékon át kapcsolódtak össze, ahol minden laphoz húsz, harminc vagy még több, termetes titkosszolgálati dosszié tartozott. A szupertitkos akták hivatalosan nem léteztek, ezek alapján nem lehetett beidézni senkit. Mindezeken túl voltak kényes anyagokat tartalmazó, ún. „kísértetakták” is (amelyek terhelőek voltak a Los Angeles-i Rendőrségre nézve, vagy amiatt, ahogyan megszerezték az információt, vagy a provokatív tartalmuk miatt) – ezeket olyan tárolóegységekben őrizték, amelyeket a Szervezett Bűnözés Elleni Főosztály nyomozói béreltek és fizettek készpénzben, a találóan Titkosszolgálati Alapnak nevezett pénzből. Volt a rendkívül bizalmas titkosszolgálati jelentéseknek egy másik csoportja is, melyeket csak „fehér papírokként” emlegettek. Ezeken nem szerepelt a Los Angeles-i Rendőrség fejléce, és semmilyen módon sem lehetett a szervezethez kötni. Nem voltak hivatalos rendőrségi dokumentumoknak tekinthetők, és a Főosztály tagjain kívül senki sem láthatta őket. Ezeket a kényes, politikai jellegű anyagokat általában a rendőrfőnök magánszéfjében tartották. Ha egy „fehér papír” valami módon kikerült a médiába, a Főosztályon kívül álló személyhez, vagy a legrosszabb esetben bizonyítékként nyújtották be egy igazságügyi eljárás során, a Los Angeles-i Rendőrség képviselője eskü alatt azt vallotta, hogy a dokumentum nyilvánvalóan hamisítvány, mivel a rendőrség iratait azonosítóval látják el. A rendőrfőnök a legtöbb esetben olvasás után megsemmisíti a „fehér papírt”. A Szervezett Bűnözés Elleni Főosztály nyomozójaként Mike Rothmiller is elsajátította ezt a dokumentumrejtegető módszert, és időnként ő is kénytelen volt eszerint eljárni.

Rothmiller első feladata bürokratikus rutinmunka volt, de amikor túllépett a ceruzahegyezgetésen, és elkezdte olvasgatni a bizalmas iratokat, a titkos forrásokat, amelyekhez most már akadálytalanul hozzáfért, gyökeresen megváltozott a véleménye egy sor dologról, amit a közvélemény másként hisz. Rothmiller a politikai és hollywoodi botrányok dekadens részletein túl Marilyn Monroe halálának eltussolására is bizonyítékokat talált. A város vezetői öngyilkosságról vagy esetleg véletlen túladagolásról beszéltek – akárhogyan is, de ez volt a hivatalos változat, amely nem mellesleg a Los Angeles-i Rendőrség számára is életmentő volt, és ezért úgy csapott le rá, mint tyúk a piros kukoricára. Bár az egészet csupán pár ingatag bizonyíték támasztotta alá, az összes további elmélet ezen alapult. Mike Rothmiller szerint Marilyn Monroe halála semmiképpen sem akaratlan vagy szándékos öngyilkosság volt. A bizonyítékok alapján úgy gondolja, hogy idegenkezűség történt.

Miközben feldolgozta az információkat, és az egyik kereszthivatkozást fedte fel a másik után, a Főosztály harmadik emeleti irodáinak őrzött területétől a belső szentélyig – ahol a „Szent Grált” őrizték –, és a különleges, padlótól plafonig érő übertitkos aktákon át, teljesen biztos lett benne, hogy nagykutyák keze van a dologban.

Megdöbbentette, hogy sehol sem volt por, sem elhagyatottságra utaló dohszag: az itt tárolt információkat használták. Lenyűgözte, milyen okosan kapcsolták össze a különböző dokumentumokat a kódolt kártyákkal, melyek „elveszhettek”, vagy elsüllyeszthetők és letagadhatók voltak (ha egy információszabadságra hivatkozó kérelem, vagy bosszantó bírósági leirat miatt nagyon keresnék – ilyenkor a Los Angeles-i Rendőrség egyszerűen azt válaszolta, hogy nincs ilyen aktájuk). Eközben továbbra is tökéletesen biztonságos és hozzáférhető volt azok számára, akik ismerték a kódot és a kulcsokat, amelyekkel kinyithatták az információk páratlan tárházát: azokét a titkokét, melyeket számos Los Angeles-i rendőrfőnök ugyanolyan hatékonyan állított csatarendbe, mint ahogyan J. Edgar Hoover tette az FBI titkosszolgálati aktáival Amerika politikai nagyágyúi ellen.

{1} A részlet Kis János fordítása.

{2} A részlet Kis János fordítása.

{3} A továbbiakban helyenként Főosztály megnevezéssel említjük. (a Szerk.)