© 2024 Kirsch Ákos

© 2024 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-40-6

Borítóterv: Hadobás Martin

Szerkesztette: Szabó Ildikó

Korrektúra: Mirkó Ágnes

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

I. RÉSZ

BALJÓS JELEK

PROLÓGUS

Idő.

Olyan koncepció, amihez a legtöbb élőlény, akár ösztönösen is, de alkalmazkodott. Szimbiózisban álltak vele, hiszen mindig is része volt az univerzum körforgásának. Csakhogy a kozmosz mélyén, egy sötét helyen az ősöreg tudat számára semmilyen jelentőséggel nem bírt.

Feketeségtől körülvéve, türelmesen várakozott hatalmas aszteroidájának mélyén, egykori birodalmának maradványain. Ritkán hagyta el a vastag sziklafalakat, melyek mögött a tágas űr húzódott, és fekete lyukak milliói ölelték körbe. Ebben a buborékban várakozott és szervezkedett, miközben elméje messzire kalandozott a csillagok óceánjában, túl a fizikailag áthatolhatatlan szingularitás határán. Ott kint, ahol lustán kavarogtak a galaxisok, és vadul pulzáltak a kvazárok, egyre erősebb fény ragyogott. Fény, ami végtelen haragra gerjesztette, folyamatosan felszítva indulatának tüzét. Az Élet fénye.

Lassan terjeszkedett, akár egy kór, és bemocskolta a világegyetem tisztaságát. Az entitás tehetetlenül szemlélte mindezt, ám érezte, hogy közeleg a pillanat, amikor ismét erőre kaphat. A Sötétség újra kinyújtja majd csápjait, bekebelezi a Fényt, hogy visszaállítsa a világ rendjét. Az Üresség birodalma hamarosan újra felemelkedik…

1. FEJEZET

Skye Forgrave kétségbeesetten rohant utcáról utcára, hogy elérje az űrkikötőt, ahol a hajója parkolt. Körülötte mindenhol lángoltak az épületek, robbanások és sikolyok hangja szállt az éjszakában. A vörös hajú nő úgy érezte, mintha a pokolba került volna. Sűrű, fekete füst égette a torkát, rémült emberek menekültek minden irányba, hogy kikerüljenek a pusztító infernóból. A Mildon bolygó óceánból kiemelkedő, gigantikus kőoszlopokon álló fővárosát megállíthatatlan tűz emésztette, melynek fénye táncot járt a víz felszínén. Skye tudta, hogy a többi, kisebb városban is ugyanez zajlik. Nem érzett félelmet, csupán haragot, ahogy megannyi sebesült vagy szénné égett áldozat került az útjába. Lelkiismeret-furdalás és kötelességérzet viaskodott a szívében, mivel legszívesebben megpróbált volna segíteni mindenkin, ám tehetetlen volt. Hajója, a Bandita egyszemélyes gépnek készült, így senkit nem tudott felvinni a fedélzetre.

Két hónapot töltött a bolygón, melynek során óhatatlanul is kialakított egy bizonyos fokú ismeretségi kört. A bérelt lakása alatti üzlet tulajdonosa, a kövérkés Lars, valamint tízéves kislánya, Naomi állt hozzá a legközelebb. Skye gyak ran megfordult a férfi üzletében, néha beszélgetett velük, és közvetlen természetével elnyerte a bizalmukat. Ezen a pokoli napon azonban nem sikerült megmentenie a családot. A tűzvész a robbanások miatt gyorsan elérte az épületet, és percek alatt lángba borította. A férfit kimentette, azonban Lars, rádöbbenve, hogy a kislánya hiányzik, lerázta magáról a nő kezét, és visszarohant az épületbe. Ekkor újabb robbanás történt, és a lakótömb egyszerűen összeroskadt. Skye elborzadva figyelte a pusztulást, azonban menekülnie kellett, mivel a környező épületek is lángra kaptak. Szívébe éles fájdalom hasított, ahogy felidézte Naomi mosolygós arcát és aranyszőke tincseit. A sikolyok és fájdalmas kiáltások mintha csak a lelkében dúló vihar visszhangjai lettek volna.

Az egyik kilátóteraszhoz érve a tekintete megakadt a nyílt víz fölött lebegő, harminc méteres fekete hajón. Egykor bányagép lehetett, mígnem teljesen átalakították, és nagy hatású plazmalövegeket helyeztek el a csapott orrú járművön. Ezúttal azonban nem a hajó fegyverei végezték a legnagyobb rombolást, hanem egy azoknál sokkal pusztítóbb erő: a fanatizmus. A Fekete Tűz Testvérisége nevű szekta pár hónapja befészkelte magát a független világú Mildonra, ahol új híveket csábítottak magukhoz. Tevékenységük egy ideje felkeltette bizonyos körök figyelmét a Galaktikus Unióban, és Skye miattuk érkezett a bolygóra. Az volt a feladata, hogy mindent megtudjon a különös kultuszról, amelynek hívei fekete csuklyában jártak, fehérre festett arcukból pedig csak a szemük látszódott. Szentélyükbe csupán meghívottak lép hettek be. Skye meglepően keveset derített ki róluk, de azt megtudta, hogy a szekta egy ismeretlen ereklyét keresett, és a jelek szerint most rátaláltak.

A hajó aljából vonósugár sárga fényoszlopa vájt az óceánba, melyből lassan egy két méteres, fekete piramis emelkedett ki. Skye megbabonázva nézte a jelenetet, miközben az egykori bányagép éhes ragadozó módjára elnyelte a különös tárgyat. Ezt követően az egyik nagyobb méretű, Szabadság tér nevű platform felé indult, ahol már ott várakoztak a szekta tagjai. Skye undorodva és dühtől fuldokolva figyelte, amint a hajó lejjebb ereszkedett, hogy felvegye utasait. A vallási fanatikusok felviharzottak a rámpán, hátrahagyva azokat a segítségért könyörgő lakosokat, akik képtelenek voltak eljutni a folyamatosan felszálló transzportokra és civil gépekre. A Fekete Tűz Testvérisége sietve távozott, halált és pusztulást hagyva maga után.

Skye végül eljutott az űrkikötőbe, ahol fosztogatókba botlott. Éppen a Banditát próbálták feltörni értékes alkatrészekért. Az ügynök nem kezdett velük egyezkedni, sugárvetőit előrántva habozás nélkül tüzet nyitott a három, szakadozott ruhát viselő férfira. Egyiküket azonnal leszedte, de meglepetésére a másik kettőnél is volt fegyver, így kisebb tűzharc alakult ki közöttük. Skye egy terminál mögött keresett menedéket, miközben izzó plazmasugarak cikáztak körülötte. A fosztogatók két oldalról próbálták bekeríteni, azonban a nő vakmerően oldalra vetődött, és ugrás közben mellkason lőtte a balról érkező, szakállas férfit. Kopasz társa dühösen kiáltva eresztett meg egy sorozatot Skye felé. A nő érezte a lövedékek forróságát az arcbőrén, ahogy kellemetlen közelségben húztak el mellette. Ennek ellenére hidegvérrel oldalra gördült a padlón, hogy aztán egy pontos lövéssel leterítse ellenfelét.

Ezt követően bepattant kék színű, vízszintesen hátra hajtható szárnyakkal rendelkező vadászgépébe. Dupla ionhajtóműve dübörögve a magasba emelte, aztán irányba állva előrenyomta a botkormányt, és ő is elhagyta a Mildon világát. Csupán egyszer pillantott vissza, de a mindent elemésztő lángok, a holttestek és zokogó emberek látványa örökre az elméjébe vésődött.

Sajnálom! – suttogta fátyolos szemekkel, miközben eltávolodott a bolygótól, és egy villanással belépett a hipertérbe.

2. FEJEZET

A Galaktikus Unió peremvidékén számtalan fejlődő világ létezett, melyek gyakran valamilyen ipari ágazatra specializálódtak. Akadtak mezőgazdasági bolygók, amelyek élelemmel látták el az egész galaxist, mások értékes ásványkitermelő helyeknek bizonyultak, megint másokon fogyasztási és élvezeti cikkek összeszerelése zajlott. Az ember minél közelebb jutott a Magvilágokhoz, annál szebb és gazdagabb planétákba botlott, ellentétben a külső gyűrűk világaival. Ahogy az Unió területe növekedett, az újabb bolygók szintén ipari központokká váltak.

A Nikanor is ezek közé tartozott. Sűrű légköre és a benne található szerves molekulák miatt folyamatosan sárga köd úszott a levegőben, így a tájékozódás nem volt egyszerű. Atmoszférájában a nitrogén, a metán és az oxigén keveredett, ennek köszönhetően az itt élők kénytelenek voltak a szabadban szűrőmaszkokat hordani, hogy lélegezni tudjanak. Leginkább bányászok és néhány kereskedőcsalád vetette meg itt a lábát. A városokat ércben gazdag hegyek vették körül, melyekből masszív gépek bontották ki naponta a sokat érő ásványokat. Békés, szorgalmas planéta volt, melynek mes terséges oxigénnel ellátott, félhomályos kocsmáit gyakorta látogatták a teherhajók pilótái.

Mindig akadtak újabb hírek, pletykák, kalandok és üzleti utak, amelyekről mesélni lehetett a falak között egy-egy ital társaságában. A hangszórókból duruzsoló zene a hangulat szerves részét alkotta ezekben a bárokban, ahol a szerencsejátékot sem vetették meg a vendégek. New Heaven városában azonban most kisebb tömeg állt körbe egy asztalt, és egy idősödő pilóta hihetetlen történetét hallgatták.

A kopaszodó, sárga pilótaruhát viselő férfi – talán az elfogyasztott alkohol hatására – csillogó szemekkel és nagy átéléssel adta elő az elbeszélését. Először csak az asztaltársának, egy kereskedőnek mesélt, ám lassan mindenki köréjük gyűlt.

– Ott voltam a Keros 6-on, amikor a vérengzés történt. Egy hónappal ezelőtt élelmiszer-szállítmánnyal érkeztem a bolygóra, de akkor még nem tudtam, miben lesz részem, ahogy az ottani bányászok sem. Szóbeszéd járta rejtélyes eltűnésekről és vérfagyasztó hangokról az éjszakában. A távozásom előtti estén aztán elszabadult a pokol. Sikolyokra ébredtem, a helyiek az utcákra özönlöttek, miközben a talaj remegett. Azt hittem, földrengés, ám ekkor megláttam a hordát! A lények a közeli hegyoldalról özönlöttek lefelé a városba, majd azonnal lecsaptak az emberekre. Rusnya teremtmények voltak, a hátsóknál kétszer olyan hosszú és izmos mellső végtagjaikkal fürgén mozogtak, testüket barna pikkely borította, vastag nyakukon apró szarvakkal díszített, hosszúkás fej ült, melynek állkapcsában éles fogak sorakoztak. A legborzasztóbb mégis a szemük volt.

– A szemük? Miért? – ráncolta a homlokát a kereskedő.

– Mert olyan vörösen izzott, akár a pokol tüze. Senkit nem kíméltek. Több százan lehettek, úgy áradtak a városra, mintha egy medréből kilépett folyó öntötte volna el a települést. Sokan felvették velük a harcot, de megállíthatatlanok voltak, nem féltek a fegyverektől. Egy példányba legalább három lövés kellett, mire kiszenvedett. Egy nőt a szemem előtt téptek szét… sosem felejtem el a látványt – motyogta az idős férfi, majd a fejét megrázva folytatta. – A maroknyi túlélővel behúzódtunk a legközelebbi raktárba, ahol tartani tudtuk magunkat. Rettegtünk, a kintről beszűrődő halálsikolyok megrendítették a szívünket. Én mondom, véres éjszaka volt.

– Aztán mi történt? – érdeklődött egy vörös hajú férfi, mire a pilóta tekintete valahová a távolba révedt.

– Hogy mi? A raktár minden kijáratát elbarikádoztuk. A lények kitartóan ostromolták a menedékünket, már azt hittük, közel a vég, amikor… váratlan dolog történt.

– Miféle váratlan dolog? – kíváncsiskodott a kocsmáros, aki szintén csatlakozott a hallgatósághoz.

– Máig nem fogtam fel, de… egyszer csak az ostrom hangzavara megszűnt, mintha lekapcsoltak volna egy hangszórót. Hosszúra nyúlt a csönd, gyanítottuk, hogy a lények készülnek valamire, aztán egy vihar erejével zendült fel az üvöltésük, melynek hatására az egész épület berezonált. A falak résein hirtelen vakító fény szűrődött be egy pillanatra, és a raktár oldala egyszerűen szétrobbant, ahogy az egyik lény teteme berepült rajta. Mire elült a por, odakint az összes bestia elpusztult. Az ikerholdak fényében, az emberi és állati tetemek között pedig ott állt két alak. Ruháik alapján külvilágiak lehettek, arcukat köpenyük csuklyája alá rejtették. Ők ketten megmentették az életünket, bár nem tudtuk, miként vitték véghez.

– Kik voltak ezek a rejtélyes figurák? – tette fel a mindenkit bolygató kérdést a kereskedő.

– Nem mutatkoztak be – ingatta a fejét a pilóta. – Miután meggyőződtek róla, hogy a túlélők épségben vannak, egyszerűen elmentek.

– Szép kis esti mese – nevetett a kocsmáros, mire többen felkacagtak, ám a pilóta ismét magához ragadta a szót, hangjával elnyomva gúnyolódásaikat.

– Távozás előtt még mondtak valamit. Emlékszem, ahogy az egyikük felém fordult, és rám emelte átható tekintetét. Mindössze ennyit szólt: „Ez csak a kezdet volt. Veszély közeleg, vigyázzatok az árnyakkal, mert szörnyek lapulnak a feketeségben!” Szavai belevésődtek az elmémbe, és azóta, amerre csak járok, megosztom a figyelmeztetésüket. Óvakodjatok hát az éjszakától, mert ami megtörtént a Keros 6-on, itt is bekövetkezhet!

A pilóta ezt követően ivott még egy kortyot, majd hagyott némi kreditet a kocsmárosnak, aztán búcsút intve felállt, és távozott. Senki nem állta útját, de minden tekintet követte a mozgását, és még akkor is síri csönd ülte meg a helyiséget, miután légzőmaszkját feltéve kilépett az ajtón.

***

Az összecsukható szárnyakkal rendelkező, lekerekített orrú hajó vadul cikázva igyekezett lerázni üldözőit. Dupla hajtóműve maximális teljesítményt nyújtva dübörgött. Valen Trent kapitány ujjai kifehéredtek, ahogy ülésének karfájába kapaszkodva próbált nem a padlón landolni.

A szakállas, halántékán őszülő hajú férfi a fogait csikorgatva átkozta szorult helyzetüket. Eközben a szőke hajú pilóta, Brad Merrick, minden tudását latba vetve manőverezett, hogy kitérjen a V-szárnyú vadászgépek plazmasugarai elől. A hajó így is gyakran beleremegett néhány szerencsés találatba.

– Hátsó pajzsok harminc százalékon, kapitány! – jelentette Vic Armstrong fegyverrendszer-szakértő.

Nyugtalan ábrázata egyre sápadtabbá vált, ahogy teltek a percek, éles kontrasztot alkotva fekete hullámos hajával. Mindhárman kalózok voltak, túlélői annak a csapatnak, mely egy fűszerszállító konvojra csapott le a Gould-övben. Az egyetlen, amivel nem számoltak, az a szállítóhajókat kísérő fegyveres erők létszáma volt. Kétszeresen meghaladta az előzetes információkban szereplő mennyiséget. Tévedésükért nagy árat fizettek, mivel a Sólyom kivételével az összes hajójuk odaveszett.

– Ha találatot kap a hajtómű, nekünk végünk – jegyezte meg Brad Merrick.

– Nem fogjuk megadni nekik ezt az örömet! – szólt határozottan a kapitány, majd az acélüveg ablakra szegezte mutatóujját. – Irány az aszteroidamező! Oda nem fognak utánunk jönni.

– Biztos benne, uram? – adott hangot félelmének Vic Armstrong. – Sok hajó tűnt már el az aszteroidák között.

– Most éppen ez lenne a cél, Mr. Armstrong – eresztett meg egy halvány mosolyt Valen, hogy lelket öntsön az embereibe.

– Igenis, kapitány! – sóhajtott Brad, és eleget tett a parancsnak.

Tudták, mire vállalkoztak, hallották a történeteket az aszteroidák között felbukkanó kísértethajókról és elátkozott útvonalakról, ám nem maradt más választásuk. A Sólyom nagy sebességgel száguldva hatolt be az aszteroidamezőbe, mintha fittyet hányt volna a veszélyre. Pedig három fős legénysége nagyon is tartott az egymásnak ütköző, ide-oda pörgő törmeléktől, melyek között akadtak óriási méretű darabok is. A pilóta verejtékező homlokkal összpontosított a feladatára, ahogy a kisbolygókat kerülgetve mindent megtett a hajó épségben maradásáért. A V-szárnyú vadászgépek közül csak kettő vette a bátorságot, hogy kövesse a kalózokat, és folyamatosan tűz alatt tartotta őket, ám lövéseik gyakran kóbor sziklákat találtak el, amelyek váratlanul beúsztak eléjük.

Valen és az emberei lélegzet-visszafojtva igyekeztek megőrizni higgadtságukat, mialatt többször is érezték, hogy apró kődarabok záporoznak a burkolatra, rohamosan csökkentve a pajzsok energiáját. Váratlanul hatalmas robbanás villanására lettek figyelmesek, ahogy az egyik vadászgép aszteroidával ütközött, és semmi nem maradt belőle. Társa ekkor adta fel, és visszafordult, hogy kijusson a törmelékek közül. Valen és az emberei megkönnyebbülten felsóhajtottak, ám továbbra is veszélyben forogtak.

Úgy érezték magukat, mintha egy aszteroidákból álló végtelen óceánon hajóztak volna, annyi törmelék vette körül őket, eltakarva a csillagokat is. Ijesztő élmény volt, ám mint minden óceánon, itt is akadt egy sziget, ahol a kétségbeesett vándorok kiköthettek. Pár perc múlva döbbenetes látvány tárult a kalózok szeme elé. Az egyik hatalmas aszteroida felszínén kör alakú, mesterségesnek látszó objektumokra figyeltek fel, valamint a kisbolygó oldalán egy fekete, túlságosan is szabályosnak tűnő lyuk ásítozott, melynek szélét egyértelműen fémgyűrű övezte.

– Mi az ördög lehet ez? – motyogta Armstrong.

– Talán egy… bánya – vélekedett Brad.

– Errefelé nincsenek aszteroidabányák – cáfolta meg a pilóta elméletét Valen kapitány, miközben előrehajolt az ülésén, tekintetét a különös objektumra szegezve. – Nézzük meg közelebbről!

Az emberei futó pillantást váltottak. Egyikük sem tartotta jó ötletnek, ám tudták, hogy a kapitány makacs ember, ezért megtartották a véleményüket maguknak. A Sólyom lassan megközelítette a létesítményt, elülső fényszóróival pásztázva annak felszínét. Semmi nem mozdult, a hely elhagyatottnak tűnt. Ennek ellenére fokozódó nyugtalanságot éreztek, azonban a kíváncsiságuk is feléledt.

A Sólyom hamarosan eltűnt az aszteroida oldalán tátongó nyílásban, mintha csak egy gigászi fenevad nyelte volna el.

3. FEJEZET

A hajó tágas, hosszú járatban haladt végig, lámpái simára csiszolt, jégtől csillogó sziklafalakat világítottak meg. Egyértelmű volt, hogy nem a természet keze dolgozott rajta. Kisvártatva a járat véget ért, és a Sólyom egy hatalmas, csarnokszerű helyiségbe jutott, ahol Brad Merrick puhán landolt a kemény talajon.

A három kalóz oxigénmaszkban hagyta el a gépet, kék-fekete termoruhájuk kellő hőt biztosított ahhoz, hogy ne fagyjanak meg. Nem számítottak rá, hogy bárkit is találnak az építményben, de sugárvetőiket a biztonság kedvéért maguknál tartották. Döbbenten fordultak körbe, a fegyverekbe épített lámpák fénysugara kardként hasított a sötétségbe. Masszív, faragott oszlopok, szerteágazó járatok nyílásai és ismeretlen rendeltetésű, lábakon álló fémhengerek rajzolódtak ki előttük.

– Vajon mi célt szolgálhatott egykor? – töprengett hangosan Vic Armstrong, akit teljesen lenyűgözött a belső tér mérete.

– Szerintem valamilyen bázisként funkcionálhatott – felelte Valen kapitány, majd a társaihoz fordult. – Ez kapóra jöhet nekünk.

– Uram? – értetlenkedett a pilóta.

– Gondoljon csak bele, Mr. Merrick! Egy rejtett bázis az aszteroidamező közepén. Kiépíthetnénk itt egy flottát, amivel rendszeresen lecsaphatnánk a fűszerszállítmányokra. Senki nem tudna felkészülni ránk.

A pilóta és a fegyverrendszer-szakértő alaposan megfontolták az elhangzottakat. Bár az építménytől kirázta őket a hideg, nem tagadhatták, hogy Valen élénk fantáziával rendelkezett. A jövőkép, amit felvázolt előttük, megvalósíthatónak és nyereségesnek ígérkezett. Még ha magas kockázattal is járt.

– Akár még sikerülhet is – bólintott Brad, és Vic egyetértett vele.

– Mindig pozitívan kell szemlélni a dolgokat, uraim – nevetett a kapitány, majd megveregette az emberei vállát, és intett, hogy kövessék. – Derítsük fel leendő otthonunkat!

A hozzájuk legközelebb eső járatot választották elsőnek. Labirintusszerű folyosókon haladtak, ahogy a járat újra és újra elágazott. Lámpáik fénye táncoló árnyakat vetett a simára csiszolt falakra, melyeket itt-ott rejtélyes bemélyedések tarkítottak. Hamarosan aztán egy tágas helyiségbe értek, aminek a plafonja olyan magasan volt, hogy a lámpáik fénysugara nem tudta áttörni a sötétséget. A padlón, végig az egész teremben, fémgömbök sorakoztak egymás mellett hármas sorokban.

– Mi a fene ez? Mintha… tojások lennének – dörmögte a pilóta, sugárvetőjét az egyik gömbre szegezve.

– Túl sok holofilmet néz, Mr. Merrick – ingatta a fejét a kapitány, majd közelebb hajolt az egyik tárgyhoz, és óvatosan megkocogtatta. – Nem organikus anyagból van, az biztos.

Ismét megkocogtatta, ezúttal erősebben. A visszhangzó kongásból egyből rájöttek, hogy üreges.

– Érdekes – simította meg a szakállát Valen. – Valamit tárolhattak bennük.

– Egy raktár! – döbbent rá Vic. – Egy raktárba jutottunk.

Brad és a kapitány aprót biccentve jelezték egyetértésüket.

– Már csak az a kérdés, mit tárolhattak a gömbökben – töprengett hangosan a pilóta.

– Élelemtől kezdve a fegyvereken át bármi lehetett – vont vállat a kapitány. – Aligha fogjuk megtudni a közeljövőben. Menjünk tovább!

Elindultak a terem túlsó vége felé, kerülgetve a méteres gömböket, amik csillogtak a rájuk rakódott jégrétegtől. A hatalmas helyiség végén újabb folyosó bejárata sötétlett. Már éppen készültek átlépni rajta, amikor a síri csöndet különös zaj törte meg. Mindhárman megtorpantak, és fülelni kezdtek, miközben visszafordulva a gömbökre világítottak. Hosszúra nyúlt a csönd, feszültség izzott a levegőben, és érezték, hogy nincsenek egyedül. Ekkor ismét meghallották a suhogó hangot, ami valahonnan a magasból érkezett.

A következő pillanatban mozgást észleltek a feketeségben, és lámpáikat felfelé irányítva egy sötétszürke testet láttak villámgyorsan közeledni. Vic rémülten felkiáltott, és meghúzta a ravaszt, ám túl későn. Valen és Brad elszörnyedve figyelték, ahogy a bőrszárnyas lény lecsapott a férfira, karmos lábait annak mellkasába mélyesztve, majd ugyanazzal a lendülettel magával is ragadta. A kapitány és a pilóta tüzet nyitottak a teremtményre. A társukat azonban már nem tudták megmenteni. Plazmasugaraik elvétették a célpontot, és Vic másodpercek alatt eltűnt a sötétben a lénnyel együtt. Sikolyát még sokáig visszaverték a falak.

A két férfinak még felocsúdni sem volt ideje, amikor a magasból váratlanul több tucatnyi vörös szempár meredt rájuk.

– Futás! – kiáltotta a kapitány, és beugrott a járatba.

Brad azonnal követte, mire a levegőt éles visítás reszkette meg, és a plafonról lógó teremtmények szárnyaikat széttárva utánuk vetették magukat. Akkorák voltak, mint egy ember, vékony, de izmos testtel rendelkeztek, kerek fejük virágként szétnyíló állkapocsban végződött, feltárva tűéles fogaikat. Apró szemükkel alig láttak, de nagy fülük és kattogó hangjuk segítségével remekül tájékozódtak a sötétben.

Valen és Brad kétségbeesetten rohantak, bár nem tudták, merre tartanak. Labirintusként kanyargó folyosókon menekültek az életükért. Egyikük sem mert hátranézni, ám jól hallották a szárnyak suhogását és a vérszomjas visításokat. Tudták, hogy a lények a nyomukban vannak. Időnként vaktában tüzelve kilőttek néhány plazmasugarat hátrafelé, de nem volt idejük meggyőződni azok hatékonyságáról. Csupán abban reménykedhettek, hogy a lövések valamennyire feltartják üldözőiket. A lények azonban egyre közelebb értek, a tarkójukon érezték bűzös leheletüket. Hamarosan a lámpáik fénye egy ovális, félig nyitott ajtóra vetült, amin egymást taposva nyomakodtak be a mögötte lévő helyiségbe. Odabent azonban csapdába estek, mivel nem láttak másik kijáratot. Fogytán volt az idejük, a teremtmények egyre közeledtek.

Valen rémülten visszafordult az ajtó felé, megvilágítva mellette a falat, hátha megpillant egy kapcsolót, ám csak egy üres mélyedés rajzolódott ki előtte.

– Kapitány! – kiáltott Brad, fegyverét a bejáratra szegezve, ahogy egyre hangosabbá vált a szárnyak suhogása.

– Jönnek, Mr. Merrick. Készüljön fel! – szólt határozottan Valen, és a pilóta mellé húzódva ő is célra tartotta sugárvetőjét.

Nem maradt más választásuk, mint felvenni a harcot. A következő pillanatban mindketten egyszerre nyitottak tüzet az ajtóban felbukkanó lényekre. Sárgán izzó plazmasugarak villanása ragyogta be a helyiséget, melyeket fájdalmas visítások hangja kísért. A két férfi megállás nélkül tüzelt, próbálták kihasználni a szűkebb bejárat okozta helyzeti előnyüket, azonban tudták, hogy sokáig képtelenek lesznek feltartani a bestiákat. Fegyvereik energiacellái percről percre forróbbá váltak, füst és égett hús bűze terjengett a levegőben, de a lények csak jöttek és jöttek, mit sem törődve elpusztult fajtársaikkal. A lövések, halálhörgések és visítások kakofóniája fülsiketítően hangossá vált, majd hirtelen síri csönd támadt, amint a fegyverek túlhevültek. Valen és Brad fájdalmasan kiáltva ejtették a padlóra sugárvetőiket, melyek megégették a tenyerüket.

Mozdulatuk ösztönös volt, fel sem fogták, mi történt, ám hamar rádöbbentek, hogy az útjuk véget ért. Tágra meredt szemmel néztek farkasszemet támadóik vörösen izzó, idegen tekintetével. Ekkor az egyik lény megmozdult, és már készült átlépni halott fajtársain, hogy végezzen áldozataival, amikor váratlanul megtorpant. Valen és Brad zavartan figyelték, mi történik, miközben a teremtmények valamennyien a folyosó másik vége felé fordultak.

– Mi… mit csinálnak? – kérdezte suttogva a pilóta.

– Nem tudom – mondta homlokát ráncolva Valen, majd óvatosan felvette elejtett fegyverét, melynek lámpájával megpróbálta megvilágítani a folyosót.

Legnagyobb meglepetésükre két csuklyás alak körvonala rajzolódott ki a távolban egy röpke pillanatra, aztán elszabadult a pokol.

4. FEJEZET

A csuklyások egyszerre lendültek mozgásba, teljes összhangban, mintha egyazon akarat fizikai megtestesülései lettek volna. Habozás nélkül vetették magukat a szárnyas lények közé. A kalózkapitány és pilótája tátott szájjal nézték a kibontakozó jelenetet, miközben azon töprengtek, miért nincs fegyver az idegenek kezében. A következő pillanatban magyarázatot kaptak a ki nem mondott kérdésre.

A két csuklyás rövid idő alatt rendet vágott a visszataszító kreatúrák soraiban, tanúbizonyságot adva lenyűgöző képességeikről. Rendkívüli fizikai erővel és gyorsasággal szálltak szembe a lényekkel. Játszi könnyedséggel csapták őket a falhoz, tépték le a szárnyaikat vagy zúzták be a koponyájukat. Egyikük többször is különös mozdulatot tett a kezével, melyet mindannyiszor vakítóan fehér villanás követett. A jelenség egy szívdobbanásnyi időre nappali fénybe vonta a folyosót, kirajzolva a küzdő felek körvonalait. Minden egyes villanásnál újabb lény visított fel élesen, majd összerogyott megtépázott szárnyakkal vagy méretes lyukkal a testén.

Hamarosan már csak a két ismeretlen alak maradt talpon, körülöttük számtalan borzasztó állapotban lévő tetem he vert. Ezt követően izmaikat ellazítva kihúzták magukat, és beléptek a helyiségbe, ahol Valen és Brad zsákutcába jutottak. A sugárvetőkbe épített lámpák fénye ellenére arcuk továbbra is árnyékban maradt.

– Kik… kik vagytok? – törte meg a beállt csöndet a pilóta.

Az idegenek ekkor futó pillantást váltottak, aztán egyetlen mozdulattal hátravetették csuklyáikat, felfedve nagyon is emberi arcukat. Ők is oxigénmaszkot viseltek a szájuk és az orruk előtt, így csak a szemük és a homlokuk látszódott tisztán, ám hasonlóságuk a maszkok takarása ellenére is nyilvánvaló volt.

– Cale és Adam Jonson a nevünk – mutatkozott be a sötétbarna hajú, borostás férfi.

– Azért jöttünk, hogy a segítségükre legyünk – vette át a szót szőke hajú társa.

– Bár nem sűrűn fordul elő, hogy kalózokat kell kihúznunk a slamasztikából.

– Tudják, kik vagyunk? – lepődött meg Valen kapitány.

– A Galaktikus Unió küldte magukat, hogy kiiktassanak, igaz? – kérdezte ijedten Brad.

– Nem – ingatta a fejét Cale. – Szabadon távozhatnak most az egyszer, de azt javaslom, kerüljék a további konfliktusokat!

– Nem értem – tárta szét a kezét Valen. – Miért könyörülnek meg rajtunk?

– Nem kalózokra vadászunk. Így is túl sok élet megy veszendőbe minden nap. Kár lenne még többet szándékosan elpocsékolni.

***

– Úgy tűnik, kipucoltuk a helyet – jegyezte meg Adam, miután a kalózok távoztak, és ők ketten felderítették az aszteroida belsejét. – Szerinted hány ivoi bázis lehet még odakint?

Cale halványan elmosolyodott, ahogy a fiára nézett, bár ez nem látszódott az oxigénmaszk alatt. Mint mindig, ezúttal is büszkeség töltötte el Adam láttán, aki egyenes háttal, erőtől duzzadva ballagott mellette. Ugyanakkor a nyugtalanság is gyökeret vert a szívében. A fia rendkívüli képességekkel rendelkezett már gyermekkorától kezdve. Olyan energiák feszültek a testében, melyek eredetét még Cale sem fogta fel teljesen. Gyakran eltöprengett Adam rendeltetésén, hiszen a születése, akárcsak egész lénye, szorosan kötődött az ivoik ősi, mára kihalt fajához. Egy fajhoz, akik szent küldetésüknek tekintették, hogy élettel töltsék meg a kozmoszt. Az univerzum kertészeiként elvetették az élet magjait, és gondozták, amikor szárba szökkent.

Ők voltak azok, akik egy Keltető nevű gépben létrehozták Adamet. Cale vére, mely genetikailag megegyezett az első emberek vérével, volt az utolsó adalék a folyamatban, amiből megszületett a tökéletes ember. Persze Cale sosem így tekintett Adamre. Ő látta a hibáit, ahogy jellemének kiválóságát is. Az ő gyermeke volt, akiért felelősséggel tartozott. Mégis, a tény, hogy az ivoiknak meghatározott célja volt a fiával, mindig ott lappangott elméjének hátsó zugában. Adam testesítette meg az ősi faj örökségét, ami súlyos teherként nehezedett széles vállaira.

– Az Ivoi Impérium területe galaxisokat foglalt magába. Gyanítom, hogy bőven akad még néhány erőd és bázis, amiről nem tudunk – felelte Adam kérdésére Cale, miközben üres folyosókon és termeken át a hajójuk felé tartottak.

A sötétben is könnyedén tájékozódtak, ahogy az űrben folyamatosan jelenlévő gravitációs hullámok kirajzolták előttük környezetük körvonalait. Testük olyan volt, akár egy rádióantenna, mely érzékelte a csillagok között terjedő energiákat, és szivacsként szívták magukba mindazt a háttérsugárzást, ami átjárta és kitöltötte a világegyetemet. Adam már ezzel a képességgel született, ám Cale egyszerű nyomozóból alakult át egy fejlettebb emberré. A Poszeidón víz borította világán ugyanis kis híján az életét vesztette. Ott, az óceán mélyén egy A’oma gyökér nevű növény gubót font köré, és meggyógyította. Ugyanakkor átgyúrta a testét, melynek során kopoltyúk keletkeztek a hátán, ennek köszönhetően képes volt a víz alatt is lélegezni. Később kiderült, hogy mindemellett a sejtjei állandóan megújulnak, így sosem öregszik. Az ősi vér, ami az ereiben csordogált, az ivoik emberekre gyakorolt genetikai hatásának következményeként alakult ki. Generációk során ez a vér beszennyeződött, gyengébbé vált, ám időnként képes volt megtisztítani magát, ha egy magzat fejlődésekor a megfelelő kémiai reakciók zajlottak le. Cale, akárcsak Adam, élő bizonyítékul szolgált a feledésbe merült civilizáció tudásáról és fejlettségéről.

– Feszültséget érzékelek a hangodban, fiam. Mi az, ami nyugtalanít? – pillantott Adamre rövid hallgatást követően.

– Nem is tudom – komorodott el Adam. – Mostanában rosszul alszom, és az utóbbi hónapok küldetései is aggasztanak.

– Igen, nekem is feltűnt, hogy sűrűbbé váltak az észlelések.

– Attól tartok, hogy… jelentenek valamit – mondta Adam.

Cale nagyot sóhajtva bólintott.

– A megérzésed nem csal. Amikor felkészítettelek, hogy képes legyél uralni a képességeidet, elmondtam, milyen veszélyes hely a galaxis. A szavaim igaznak bizonyultak, hiszen együtt bántunk el a szörnnyel, ami megfertőzte az otthonunkat. Akkor és ott olyan küldetésre vállalkoztunk, ami a mai napig tart. Ártatlanokat próbálunk megvédeni, óvjuk a Galaktikus Uniót az árnyakban lapuló veszélyektől. Ez a fenyegetés azonban csak a kezdet!

– Hogy érted ezt? – kérdezte zavartan Adam.

Mostanra elérték a hangárszerű termet, ahonnan az az aszteroida oldalába vájt járat vezetett ki az űr vákuumába. Különös módon egy láthatatlan energiamező megakadályozta, hogy az űr kiszippantsa őket. Az egykori állomás egyik alrendszere még mindig működött.

– Az Üresség, fiam. Attól tartok, hogy sötét idők közelednek.

Cale szavainak hallatán súlyos csönd ereszkedett rájuk, amit végül Adam tört meg.

– Az Üresség… – motyogta, ahogy eltöprengve maga elé meredt.

Sokat hallotta már a kifejezést élete során, és mintha a tudata mélyéről egy elfojtott emlék bukkant volna elő apokaliptikus jelenetek formájában. Egy emlék vagy látomás, ami mindig is ott volt. Ugyanezeket a képsorokat látta az álmaiban, ami csak súlyosbította baljós előérzetét. A tekintete ekkor ismét az apjára szegeződött.

– Erebosz visszatérésére utalsz.

– Igen – erősítette meg Cale. – Azt hittem, hogy még sokáig nem fog bekövetkezni, de az utóbbi hónapok eseményeinek fényében egyre inkább kételkedem ebben. Az ivoik figyelmeztettek arra, hogy ez lesz. Túl naiv voltam, már belátom.

– Csak optimista – javította ki Adam, és halványan elmosolyodott. – Tudat alatt mindketten abban bíztunk, hogy a szörnyek likvidálásával késleltethetjük az elkerülhetetlent.

– Jól mondod, tényleg ebben reménykedtem. Az ember alapvetően pozitívan tekint a világra, keresi a jót, ami kapaszkodót nyújt és értelmet adhat a nehéz időkben. Erebosz lehetséges visszatérésével mindez… örökre semmivé lenne. Egy ilyen ősi entitásnak léteznie sem szabadna! Egész lénye ellentmond az élet fogalmának. Az Ivoi Impérium vesztét is ő okozta, amikor szembeszálltak vele. A háború romba döntötte a birodalmukat. Az univerzum leghatalmasabb civilizációja a pusztulás útjára lépett miatta. Pedig az ivoik nélkül az emberiség talán meg sem született volna.

– Mégis győzelmet arattak felette.

– Pürrhoszi győzelmet, melynek túl nagy ára volt – ingatta a fejét Cale. – Attól félek, hogy a Galaktikus Unió sem fogja túlélni Erebosz újabb tombolását!

5. FEJEZET

Skye Forgrave futó pillantást vetett hajója ablakából az Ámon sivatagos bolygójára, miközben megkezdte a leszállást. Tapasztalt pilótaként szempillantás alatt elvégezte a művelethez szükséges beállításokat, ahogy ujjai a műszerfal kapcsolóin zongoráztak. Hamarosan belépett a planéta légkörébe, és erősen tartva a botkormányt a műszerfalat figyelte, ahogy emelkedni kezdett a burkolat hőmérséklete. A súrlódás következtében egyre hevesebben rázkódott a hajó, azonban Skye-nak sikerült irányban tartania. Bár a hőmérséklet fokozatosan emelkedett a pilótafülkében, nem aggódott, hiszen tudta, hogy a Bandita bírni fogja a terhelést.

A világoskék hajó méltó volt a nevéhez, amit Skye adott neki, miután megörökölte és feltuningolta. Elavult modell volt, de az új hajtóművek, a festés és a kábelek cseréjének hatására könnyedén felvette a versenyt bármelyik modern géppel. Skye már gyermekkora óta vezette, ismerte minden rezdülését, repüléskor gyakorlatilag eggyé vált a testével. Mivel erős érzelmi szálak fűzték a hajóhoz, ezért olyan gonddal ápolta, mintha egy élőlény lett volna. Valahányszor helyet foglalt a pilótafülkében, eszébe jutottak apjának, Harrison Forgrave-nek a szavai. Ő tanította meg repülni. Jól emlékezett az első alkalomra, az izgalomra, ahogy kézbe vette a botkormányt, miközben a Prasin világának végtelen sztyeppéi fölött suhantak. Az élmény olyan nagy hatást gyakorolt Skye-ra, hogy eldöntötte: pilóta lesz.

Az édesapja ugyan remélte, hogy idővel átveszi tőle a családi fuvarvállalatot, azonban Skye inkább a Galaktikus Unió Űrflottáját választotta. Hosszú időbe telt, mire Harrison Forgrave elfogadta gyermeke döntését, ám végül megbékélt a tudattal. Mindeközben Skye ügyesen kamatoztatta a tehetségét. A kiképzés alatt biztató eredményeket produkált, feljebbvalói elégedettek voltak a fejlődésével, így hamarosan már vadászgépeken és teherszállítókon szolgált.

Egy alkalommal műszaki alkatrészeket és generátorokat szállítottak az Unió peremvidékén épülő Pegazus állomásra, amikor váratlan fordulatot vett a karrierje. A katonai konvojt ugyanis heves kalóztámadás érte. A flotta vadászgépei harcba bocsátkoztak a bűnözőkkel, akik azonban jelentős túlerőben voltak. Több kalózhajó rácsatlakozott a szállítóhajókra, majd a kalózok átszálltak rájuk.

A szállítóhajók legénysége nem tudta feltartóztatni a haramiákat. Azok, akik nem haltak meg a támadás során, fogságba estek, majd bilincsbe verve átvitték őket a kalózhajókra, melyek aztán maguk után vontatták a megszállt gépeket. Skye-nak sikerült elrejtőznie az ellenség hajóján, de tudta, hogy segítenie kell pórul járt társain, hiszen tisztában volt a végzetükkel: ha nem ölik meg őket, akkor rabszolgákká válnak, és örökre elvesztik a szabadságukat.

Szíve a torkában dobogott, mialatt próbált észrevétlen maradni. Végül sikerült leütnie az egyik őrt, és elvenni a fegyverét. Ezt követően rábukkant a raktérbe zárt foglyokra, akiket megszabadított béklyóiktól, majd közös erővel – és nem kevés áldozattal – elfoglalták a hajót. Leváltak a kalózok csapatáról, és elmenekültek egy biztonságos rendszerbe. Skye ezen akciója a Galaktikus Tanács egyik szenátorának, Varlo Bereknek felkeltette a figyelmét, aki többek között az Unió titkosszolgálatáért is felelt.

Nem sokkal később Skye elfogadta a marsi szenátor ajánlatát, és kémkedésre adta a fejét. Ravasz és vakmerő ügynökké vált, aki azóta is speciális küldetéseket hajtott végre Varlo Berek megbízásából. Nem volt ez másként most sem, miközben arra készült, hogy leszálljon az Ámon bolygóra.

Skye a Mildonról való távozása után megpróbálta követni a Testvériséget. Hajójának számítógépe kiszámolta, hová tarthattak azon koordináták alapján, ahol beléptek a hipertérbe. Az elkövetkező napok során rendszerről rendszerre üldözte őket, ám végül mégis elvesztette a nyomukat. Ekkor váratlanul üzenetet kapott Leontis Cato nevű informátorától, így az új koordináták felé fordította vadászgépét, hogy találkozzon vele.

A férfi csempészként tevékenykedett, ám időnként segített Skye-nak, hogy lerója tartozását. Skye ugyanis néhány évvel ezelőtt megmentette Leontis életét, aki konfliktusba keveredett egy veszélyesen növekvő, alvilági szervezettel. Az ügynök történetesen éppen utánuk nyomozott, így keresztezték egymást útjaik a csempésszel, aki azóta is hasznos információkkal látta el. Skye remélte, hogy ezúttal is így lesz.

Neapolisz városa felé tartott, ami az egyetlen lakott hely volt a planétán. Különlegességét az adta, hogy egy hatalmas víznyelőben hozták létre, ahol több száz emeletnyi mélységben terült el a metropolisz. Neapolisz kereskedelmi és ipari központként működött, hála a környező hegyekben található bányáknak. Ennek köszönhetően a város meglehetősen nagy forgalmat bonyolított le, szinte minden percben érkeztek és távoztak különféle transzportok.

Skye már nem először járt itt, de mindig lenyűgözte a város kialakítása, amely rendkívül széles platformokon körkörösen haladt lefelé. A víznyelő falába minden szinten járatokat vájtak. Ezek különböző földalatti termekbe vezettek kilométereken keresztül.

Miután a legfölső szinten leparkolt a gépével, elindult a TÉBOLYGÓ HAJÓK nevű kocsmába. A füstös lebuj Neapolisz alsóvárosában, egy rossz hírű környéken állt, ami ideális menedéket nyújtott olyan törvényen kívüli alakoknak, mint Leontis. Ide szinte alig ért le a napfény, ezért neonlámpák ezrei szolgáltattak világosságot, ahol csak lehetett. Ennek ellenére így is sok sötét sikátor maradt a víznyelő alján, és egyikbe sem volt ajánlatos bemerészkedni. Legalábbis fegyvertelenül semmiképpen. Skye legszívesebben tovább kutatta volna a szekta nyomát, de Leontis az üzenetében azt állította, hogy sürgős az ügy, feltétlenül találkozniuk kell.

Ajánlom, hogy megérje! – gondolta a nő, miközben beszállt az alsó szintekre vezető liftbe, ami ereszkedni kezdett a víznyelő oldalán a mélybe.

6. FEJEZET

Skye számított rá, hogy az alsóvárosban bajba fog kerülni, ezért meg sem lepődött, amikor két férfi toppant elé az árnyak közül. Valamilyen banda tagjai lehettek, amiről a homlokukra festett vörös szem árulkodott. Mindketten ugyanolyan öltözéket viseltek: fekete nadrágot és kék mellényt, melynek kapucniját a fejükre húzták.

– Hová sietsz úgy, szépségem? – vigyorgott a körszakállas férfi, kajánul végigmérve Skye-t.

– Az nem tartozik rád.

– Felvágták a nyelvét a szukának – villant dühösen a másik alak szeme, akinek fehér heg húzódott végig az arcán.

– Jól mondod, igazi vadmacskának tűnik. Mit szólnál, ha szórakoznánk kicsit, picinyem? – nyalta meg az ajkát a körszakállas, majd hirtelen előrántotta sugárvetőjét, egyenesen Skye-ra szegezve annak csövét. Társa ugyanígy cselekedett.

– Emeld csak fel a kezed, cicám!

Skye engedelmeskedett, ám megvetően lebiggyesztette az ajkát, mielőtt megszólalt.

– Jobb lenne, ha továbbengednétek az utamra, fiúk! Nem akarlak bántani titeket.

– Hallod ezt, Rufus? – bökte oldalba könyökével a heges arcút a körszakállas. – Nem akar bántani minket.

– Kicsit sokat képzelsz magadról, babám. Örülhetsz, ha csupán szórakozunk veled picit.

– Hát jó! – sóhajtott Skye, és mozgásba lendült.

Nem mutatta ki, ám nagyon is bosszantotta a két alvilági alak, mocskos szándékuktól pedig harag támadt a szívében. Vajon hány ártatlan áldozatuk lehetett eddig? Gyanította, hogy túl sok. Ideje volt ennek véget vetni. Most vette csak igazán hasznát intenzív kiképzésének, melynek során megtanították gyorsan lezárni a hasonló szituációkat.

Skye pontosan tudta, mit csinál. Mintha csak akrobatikus táncot lejtett volna, úgy ugrott oldalra, majd megpördült a tengelye körül, miközben guggoló pózba érkezett. Több lövés is eldördült, érezte az arcán a mellette elsüvítő plazmasugarak hőjét. Abban a pillanatban, ahogy ismét a támadók felé fordult, előrelendítette mindkét karját, melynek hatására a tenyerébe csusszantak a fegyverei. Testére simuló, zöld termoruhájának lazára vett ujjai kényelmesen elrejtették az oldalról lapított, speciálisan neki készített sugárvetőket. Ezzel mindig képes volt meglepni az ellenfeleit, és most sem habozott cselekedni. Az egész jelenet alig pár másodperc alatt játszódott le.

Skye egy-egy lövést eleresztve, könyörtelenül leterítette a két bandatagot, akik kerekre tágult szemmel, mellkasukban füstölgő lyukkal vágódtak hanyatt. Égett hús bűze szállt a levegőben, és a nő elfintorodott, miközben felegyenesedve elrakta a fegyvereit.

– Én szóltam, fiúk – jegyezte meg, amikor elsétált a holttestek mellett, és beleveszett a félhomá