Cathy Williams

Fúria az ágyamban

Rebecca Winters

A világ legjobb apukája

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Cathy Williams, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Romana 827 eredeti címe: Bound by Her Baby Revelation

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Rebecca Winters, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

A Romana 828. eredeti címe: The Nanny and the CEO (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 827-828. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-111-2

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Cathy Williams

Fúria az ágyamban

1. FEJEZET

Kaya teljesen kimerült és átfázott, mire belépett a házba. Arca égett a hidegtől, és már huszonnégy órája nem aludt. Csak arra vágyott, hogy ágyba zuhanjon, és a következő száz évben aludjon.

A folyosón égtek a lámpák.

Miért égnek? Talán ő hagyta így őket, amikor két hónappal ezelőtt Kanadából Új-Zélandra utazott? De hogyan lehetséges ez?

Mrs. Simpsonnál, a szomszédjánál is volt kulcs. Talán bejött, hogy megnézze, minden rendben van-e, és elfelejtette lekapcsolni a villanyt? Valószínűleg…

Kaya túl fáradt volt ahhoz, hogy ezen törje a fejét. Sóhajtva letette a bőröndjeit, levette a kabátját és a cipőjét, majd megmasszírozta fájó vállát. Aztán mezítláb felment az emeletre.

Úgy ismerte ezt a házat, mint a tenyerét. Három éve lakott benne – amit egyedül Julie Anne nagylelkűségének és jóságának köszönhetett.

Amikor megszerezte a diplomáját, hazatért, és rájött, hogy a kanadai megélhetési költségek messze meghaladják a lehetőségeit, legalábbis állandó munkahely nélkül.

Az anyja semmiképpen sem segíthetett. Hat évvel ezelőtt végre megtalálta az igazit, és vele együtt Új-Zélandra költözött. A pár nem úszott a pénzben, és Kaya kételkedett benne, hogy a mostohaapja – bármennyire is kedves és szeretetre méltó – anyagilag támogatná.

Julie Anne ajánlata, hogy ingyen lakhat nála, mennyei ajándék volt, és ő soha nem fogja elfelejteni, hogy az asszony befogadta.

Felment a lépcsőn az emeletre. Még mindig nehezen tudta elhinni, hogy Julie Anne – aki olyan élénk, kedves és melegszívű volt – egyik napról a másikra eltűnt az életéből.

Aneurizma, mondták az orvosok. Egy időzített bomba, amely egyszer csak váratlanul felrobbant. Kaya éppen időben ért be a kórházba, hogy még elmondja neki, mennyire szereti.

Sokáig tartott, mire túljutott a sokkon és a gyászon. Az életkorbeli különbség ellenére Julie Anne a mentora és a legjobb barátnője is volt. Már akkor odafigyelt Kayára, amikor még kislány volt, és édesanyjával Alaszkából Kanadába költözött. Kaya alig emlékezett erre, mert akkor még alig volt hatéves. Addig az édesanyjával élt Alaszkában, apja szülőhelyén.

Apja halála után Kanadába költöztek, ahol az anyja megpróbálta feleleveníteni a régi kapcsolatokat. Hamar rájött, hogy Julie Anne, aki független, népszerű és aktív tagja a közösségnek, tökéletes bébiszitter Kaya számára. Így Julie Anne gyorsan Kaya életének részévé vált. Katherine-nek soha nem jutott eszébe, hogy a gyereke miatt lemondjon a szórakozásról, így lassacskán Julie Anne vette át a szerepét.

Kaya sóhajtva elhessegette az emlékeket.

A hálószobába menet levette vastag kardigánját és az alatta viselt hosszú ujjú felsőt. Most már csak egy póló és egy kényelmes joggingnadrág volt rajta. Ha tizennégy órát tölt az ember egy repülőgép turistaosztályán, olyan ruhára van szüksége, amelyben szűk helyen is jól tud mozogni. Különösen, ha olyan magas, mint ő.

A megérkezésekor őrülten havazott. Igazi hóvihar volt, ami a Vancouverből induló buszos utazást másfél órásból háromórás odüsszeiává változtatta. Ezért Kaya örült, hogy a ház nem hűlt ki teljesen.

Úgy döntött, hogy a zuhany várhat reggelig, most már csak ágyba akart bújni.

Kinyitotta a hálószoba ajtaját, ásított, és megdörzsölte a szemét. A villanyt sem kapcsolta fel.

És akkor hirtelen észrevette, hogy valaki fekszik az ágyában! Az a valaki pedig… egy férfi volt.

– Mi a fene…?

Leo nem vette észre, hogy a bejárati ajtó kinyílt, de a lépéseket meghallotta. Riadtan ült fel az ágyban.

Alig harminchat órája érkezett erre a helyre, de máris megbánta, hogy egyáltalán elindult. Most a luxusirodájában ülhetne New Yorkban. Ehelyett itt volt, egy hóvihar közepén.

Hogy miért? Őszintén szólva, ő maga sem tudta pontosan. Honnan jött ez a hirtelen vágy, hogy felfedezze a vidéki élet örömeit?

Nos, amennyire idefelé meg tudta állapítani, a táj lélegzetelállítóan fenséges. De Leo városi ember volt. Otthon érezte magát a nagyvárosi dzsungelben, az utcák és a felhőkarcolók között. Ott, ahol nagy pénzekkel üzletelnek.

De kit akar valójában átverni? Csak kíváncsiságból jött ide.

Sajnos, alig érkezett meg, máris elkezdett havazni, és most egy darabig itt kell maradnia. Még sikerült beszereznie minden szükséges élelmiszert, mielőtt igazán rosszra fordult volna az idő. Azóta itt ragadt, internet nélkül, rengeteg szabadidővel, hogy megbánja a legutóbbi döntéseit. Ezek közé tartozott az is, hogy visszatért a múltba, amitől megfosztották.

Most pedig még egy betolakodóval is meg kell küzdenie, aki valószínűleg azt remélte, hogy egy üres házban menedéket talál a vihar elől.

Feszülten várta, hogyan alakul a helyzet.

De arra, amit látott, amikor az ajtó kinyílt, egyáltalán nem számított…

Néhány részeg tinédzserrel elbírt volna. Gyermekkorát különböző nevelőcsaládoknál töltötte, így már kisfiúként megtanulta, hogyan kell kiállnia magáért. És minél idősebb lett, annál jobban ment neki a dolog.

Érzékei riadót fújtak, amikor a nyitott ajtón át beáramló fényben meglátott egy nőalakot.

– Ki a fene maga, és mit keres a házamban? – kérdezte az ajtóban álló alak, mielőtt Leo egy szót is szólhatott volna.

A mennyezeti lámpa felkapcsolódott, és Leónak egy pillanatra elakadt a lélegzete, amikor meglátta a fúriát, aki rámeredt.

Magas volt, legalább száznyolcvan centi, karcsú, és olívaszínű volt a bőre. A gyapjúsapka alól kilógó haja sötét és nagyon hosszú volt.

Minden egzotikusnak tűnt rajta, és Leo nem tudta nem észrevenni, hogy hihetetlenül gyönyörű.

– Nos? – A nő karját keresztbe fonta, ügyelve rá, hogy szükség esetén elmenekülhessen.

Okos, gondolta elismerően a férfi.

– Ugyanezt kérdezhetném én is – válaszolta.

– Hogy került a házba? – kérdezte a nő dühösen.

– Úgy, hogy van kulcsom.

– Ez biztosan hazugság. Nem tudom, ki maga, vagy mit keres itt, de azt akarom, hogy azonnal távozzon.

Az egész helyzet egyre abszurdabbá vált.

– Szóval kidobna a hóviharba? – kérdezte Leo pimaszul. – Azt hiszem, beszélnünk kellene. – Azzal félrehúzta a takarót.

– Ne merjen közelebb jönni!

– Különben?

– Különben…

Meredten bámulták egymást. Kaya szíve őrülten vert.

Egy férfi feküdt az ágyában! Nem is akármilyen férfi. A legvonzóbb férfi, akivel valaha találkozott.

Bőre aranyosan csillogott, haja olyan sötét volt, mint az övé, és vonásai olyan klasszikusan tökéletesek voltak, hogy szinte úgy nézett ki, mint egy életre kelt görög isten.

A felsőtestét nem fedte ruha. Vajon a takaró alatt is meztelen?

A gondolatra kiszáradt a szája.

A pasi ruhái szanaszét hevertek a földön. Első ránézésre nem olcsó cucc volt.

– Nos? – Leo felvonta az egyik szemöldökét. – Oké, hagyjuk… Fogalmam sincs, mi folyik itt, de szerintem tényleg beszélnünk kéne. Mert nem tudom, maga hogy van vele, de én nem szándékozom kint a hóviharban kockára tenni az életemet.

Ahogy a férfi felkelt, Kaya látta, hogy magasabb, mint sok férfi, akit ismert.

Megnyalta az ajkát, majd gyorsan elfordította róla a tekintetét, amikor az arca égni kezdett.

Fogalma sem volt, mit tegyen. A pasinak igaza van, nem teheti ki a hóviharba. A taxi, amellyel idejött, már rég elhúzott.

– Késő van, és fáradt vagyok – mondta röviden. – Maga a hálószobámban van, úgyhogy most arra kérem, menjen ki innen. Nem érdekel, hová.

– A hálószobájában?

– Nem kényszeríthetem, hogy még ma elmenjen, de ne higgye, hogy bármilyen módon meg tud félemlíteni.

– Hogy jutott ez az eszedbe, hogy én…? És mit ért azon, hogy a hálószobájában?

– Csak aludni akarok. – A düh és a fáradtság könnyei csordultak ki Kaya szeméből.

Leo megrázta a fejét.

– Oké – mondta végül. – Átadom magának a hálószobát, bár őszintén szólva nem értem, miért kellene, tekintve, hogy betört a házamba.

Kaya ránézett.

– Betörtem a házába? – A fogaskerekek a fejében forogni kezdtek, és a sokk helyét rémület vette át. Nem, ez nem lehet!

Leo nem válaszolt.

– Majd holnap reggel megbeszéljük.

Összeszedte a szétszórt ruháit, és fogta a laptopját, hátha még meg tud írni pár jelentést – bár internet nélkül úgysem tudja elküldeni őket.

– Holnap reggel?

– Ha jól emlékszem, aludni akart, nem?

A nő farkasszemet nézett vele.

– Ez az én otthonom, ezért most, a fenébe is, tudni akarom, mit keres itt!

– Honnan jött? – kérdezte Leo, aki éberen méregette, mint egy vadász, aki tudja, hogy a gyönyörű leopárd a legkisebb provokációra is támadhat. – De kezdjük elölről. Először is meg kellene kérdeznem a nevét.

– Kaya.

– Helló, Kaya, én Leo vagyok. Holnap reggel mindenképpen folytatnunk kell ezt a beszélgetést. Úgy érzem, még sok minden tisztázásra szorul.

A lány a homlokát ráncolta.

– Azt mondta, kulccsal jutott be a házba.

A férfi a zakója belső zsebébe nyúlt, és elővette a kulcsot, amelyet a mutatóujja és a hüvelykujja között lógatott.

– A kulcs a királysághoz.

A nő hirtelen gyengének érezte magát.

– Le kell ülnöm…

– Miért nem megyünk ki a konyhába, és töltünk magunknak egy italt? – A férfi megnyugtatóan felemelte mindkét kezét. – Esküszöm, hogy nem kell tőlem félnie. Megbeszélhetnénk néhány alapvető dolgot, mert nem csak magának vannak kérdései. Utána megkaphatja a hálószobát, bezárkózhat, és mindketten megpróbálhatunk egy kicsit pihenni.

Kaya kábultan bólintott.

– Remélem, nem fog elájulni…

– Nem – suttogta a lány. – Nem vagyok olyan típus.

– Örülök.

A folyosón hideg volt, és Kaya felvette a pulóverét. Közben arra gondolt, hogy a férfinak van kulcsa a házhoz.

Vagyis nem valami idegen, aki csak úgy besétált a hidegről, ledobta a kasmírkabátját a földre, levette a kézzel készített cipőjét, és lefeküdt a hálószobában.

Az, hogy a pasi nem hasonlít Julie Anne-re, nem jelenti, hogy nem rokonok. De a férfinak, akiről az ügyvéd említést tett, nem kellett volna itt lennie. Még jó ideig eltart, mire minden tisztázódik, azt mondta. Egy ilyen bonyolult öröklési eljárás évekig is elhúzódhat. Ez több mint elegendő időt biztosít majd számára, hogy új lakást keressen.

Az ügyvéd a lehető legkíméletesebben közölte vele a lesújtó hírt. De hogyan enyhíthette volna a sokkot, hogy a ház, amelyben Kaya élt, és amelyet az otthonának tartott, hamarosan másnak a tulajdonába kerül?

Julie Anne végrendeletet hagyott hátra. Minden vagyona a fiára szállt.

– De Julie Anne-nek nincs is fia! – tiltakozott Kaya.

Fogalma sem volt, hogy idősebb barátnője mit tervezett a házával és a városi lakásával. Azt hitte, hogy eladják, a bevételt pedig annak a jótékonysági alapítványnak adják, amelyet Julie Anne sok évvel ezelőtt alapított.

De hogy lenne egy fia…

Először alig akarta elhinni, de úgy tűnt, vannak bizonyítékok, amelyek alátámasztják a létezését.

A felismerés, hogy nem is ismerte igazán a legjobb barátnőjét, súlyos csapás volt Kaya számára.

Azért jött vissza Kanadába, hogy rendbe hozza az életét. A terve az volt, hogy elmegy, mielőtt egy idegen beköltözne az otthonába.

De a sors nyilván másképp rendezte…

Pedig nem akart találkozni Julie Anne fiával. Elhessegette magától a tudatot, hogy egyáltalán létezik, de kíváncsi volt rá. Annyi kérdése lett volna, amire nem tudta a választ! Ki ő? Mit csinált ennyi éven át? Milyen érzés volt, amikor megtudta, hogy örökölt egy házat?

Leo észrevette az óvatos tartózkodást a lány tekintetében, amikor kinyitotta a konyhaajtót. És volt még benne valami más is. Valami, amit nem tudott pontosan megnevezni.

– Most mindketten itt vagyunk – mondta röviden. – Egyre több hó esik, így elég kicsi az esélye, hogy a napokban el tudunk menni innen. Azt hiszem, meg kell bíznunk egymásban, mert itt ragadtunk ebben a házban. – Sóhajtott. – Nem tudom, hogyan juthatnánk be a városba, vagy akár a legközelebbi szomszédhoz. Idefelé nem láttam sok házat.

Kaya bólintott.

A férfinak igaza volt. Itt ragadtak, és először is meg kell egyezniük, akár tetszik, akár nem.

Ilyen körülmények között bölcs dolog először óvatosan viselkedni. Időt szánni arra, hogy kiderítse, kivel van dolga, hogy aztán alkalmazkodjon ehhez az új, váratlan és nem kívánt helyzethez.

Mindenesetre a pasi nem úgy nézett ki, mint egy szerencsétlen csóró, akit a véletlen egy házzal ajándékozott meg. Okosnak tűnt, és volt benne valami, ami felkeltette Kaya érdeklődését. De biztosan nem fogja elkövetni azt a hibát, hogy az első benyomásainak hisz, ahogy anyja tette!

Ilyen dolgokban nem hitt a külsőségekben. Jobban bízott az eszében, mint a szemében.

– Nos – mondta Leo, és mintha a legtermészetesebb dolog lenne a világon, kinyitotta az egyik szekrényt, elővett két poharat, és italt töltött. – Meséljen magáról valamit. Jobban meg kellene ismernünk egymást. Szóval, honnan jött? Nyaralni volt? Vagy üzleti úton? A családját látogatta meg, vagy… egy barátját?

– Új-Zélandon voltam, meglátogattam az anyámat – magyarázta a lány, miközben Leo leült vele szemben a konyhaasztalhoz. – Néhány éve költözött oda. Én pedig… el kellett mennem, miután Julie Anne hirtelen meghalt.

– Julie Anne… – mormolta Leo, és a homlokát ráncolta. – És azért jött vissza ide, mert…

– Mert itt éltem az elmúlt három és fél évben.

– Itt élt? – Leo pislogott. – Tényleg?

– Pontosan.

Leo nem számított erre. De tudta, hogy a helyzet nem lesz olyan egyszerű, mint ahogy elsőre tűnt.

A hivatalos ügyvédi levél teljesen váratlanul érte, és megdöbbentette. A múlt az örökség formájában utolérte. Az a nő, aki születése után örökbe adta, rá hagyta a vagyonát.

Leo kísértésbe esett, hogy a levelet az iratmegsemmisítőbe dobja. Körbenézett a hatalmas New York-i lakásában – amely csak egy volt a számos luxuslakása közül –, és elgondolkodott az életén. A saját erejéből jutott el idáig, a szülei segítsége nélkül, akik nem akarták őt.

A brooklyni nevelőotthonban csak egy újabb névtelen arc volt, a lassan kihalt belőle a remény, hogy az anyja és az apja egy nap eljön, hogy megmentse.

Ehelyett vad elszántság kerítette hatalmába. Keményebben és elszántabban tanult, mint bárki más. Bejutott a Harvardra, ott szerezte meg a mesterdiplomáját. Utána már minden magától ment. Keresett egy csődbe ment, de potenciállal rendelkező céget, megszerezte magának a többségi tulajdont, majd sikerre vitte.

Akkor huszonnégy éves volt. Most harmincegy, és vagyona az elmúlt években egyre növekedett, így pontosan ott volt, ahol mindig is akart lenni: a csúcson. És érinthetetlen volt.

De minden sikere elhalványult annak a váratlan levélnek a fényében. Az anyja meghalt, és ő örökölte mindenét. A késői bűnbánat gesztusa, amellyel valószínűleg a mennyországba akart magának jegyet vásárolni.

Ám az anyja bűntudata túl későn jött, és semmit sem jelentett neki.

– Tehát azt akarja mondani, hogy itt élt Julie Anne-nel?

– Így van.

Kaya hallotta a hidegséget a férfi hangjában, és megmerevedett, mert a barátnője titkai ellenére Julie Anne melegszívű, nagylelkű ember volt.

– Hogyan történt?

Kaya vállat vont.

– Amikor visszajöttem az egyetemről, nem tudtam, hol lakjak, és nem engedhettem meg magamnak saját lakást. Legalábbis eleinte nem. Elég drága ez a környék.

– Szóval egyszerűen befogadta magát, kérdés nélkül?

– Kiskorom óta ismertem, szóval igen, egyszerűen befogadott, anélkül hogy bármit is kért volna cserébe.

– Ez nagyon nagylelkű volt tőle.

– Nos, nagylelkű ember volt – válaszolta Kaya. – Barátságos és megértő.

Leo olyan átható pillantással nézett rá, hogy Kayának vissza kellett fognia magát, hogy ne kezdjen idegesen mocorogni.

A férfi azért jött ide, hogy átvegye az örökségét – de mit fog kezdeni vele?

Hirtelen elhatározta, hogy kideríti. Julie Anne a fél életét annak szentelte, hogy felépítse az otthont, ahol azok a nők találhattak menedéket, akiknek nem volt hova menniük. Ennek így is kell maradnia!

Az ügyvéd elmondta neki, hogy Leo intézetben nevelkedett. De Kaya biztos volt benne, hogy Julie Anne-nek jó oka volt erre a döntésre.

– Sok kérdést tesz fel – mondta Kaya hűvösen.

– Minden jogom megvan hozzá. Arról kérdezett, hogyan kerültem ebbe a házba.

– Azt már tudom.

A férfi felhúzta a szemöldökét, Kaya pedig oldalra hajtotta a fejét.

– Maga a fia, igaz? És azért jött, hogy megszabaduljon az örökségétől.

2. FEJEZET

Amikor Kaya másnap reggel felébredt, zavarodottnak érezte magát. Néhány másodpercig bagoly módjára pislogott a sötétben, és arra számított, hogy Új-Zéland képe tárul fel el előtte, amikor oldalra fordult. Ehelyett azonban a komor, szürke kanadai tél látványa fogadta.

Az előző este történései hirtelen eszébe jutottak, és felnyögött.

Leo!

A férfi meglepődött, hogy Kaya tudja, ki ő. És nyilvánvalóan folytatni akarta a beszélgetést. De Kaya nem volt rá képes. Mindez túl sok volt ahhoz, hogy egy pillanat alatt feldolgozza. Arra számított, hogy még lesz ideje, de a sorsnak nyilvánvalóan más tervei voltak vele.

– Holnap beszélünk – kiáltotta, amikor felrohant a lépcsőn.

Most felült, és egy pillanatra lehunyta a szemét. Hogy fog ez az egész alakulni?

Egyáltalán nem volt felkészülve arra, hogy máris el kell hagynia a házat. Az ügyvédek biztosították róla, hogy az ilyen ügyek hosszú ideig elhúzódhatnak, ezért nem tartotta különösebben sürgősnek, hogy új lakást keressen.

Egész életében mindig észszerű és megfontolt volt. Az egyetlen alkalom, amikor spontán módon cselekedett, anélkül hogy sokat gondolkodott volna, most bosszút állt rajta.

Sietve felkapott egy farmert, egy egyszerű pólót és egy vastag pulóvert, valamint egy pár téli zoknit. Már tíz óra elmúlt, amikor elhúzta a függönyöket, de kint alig lehetett látni valamit.

Kevesebb mint fél órával később belépett a konyhába, és hirtelen megállt, amikor ott találta Leót. Az éjszaka folyamán valahogy elnyomta magában, milyen hihetetlen kisugárzása van ennek a férfinak. És bármennyire is igyekezett, nem tudta egyszerűen kizárni a hatását.

Odafordult hozzá, a tekintetük találkozott, és a levegő szinte szikrázott közöttük.

– Nos? Jól aludt? – törte meg végül Leo a csendet. – Készen áll arra, hogy folytassuk a tegnap esti beszélgetésünket?

Kaya elfordította a tekintetét, amikor a férfi megfordult, hogy öntsön neki egy csésze kávét. Szörnyű érzése volt: mintha idegen lenne a saját otthonában.

Nem mintha ez tényleg az ő otthona lett volna.

A szeme sarkából figyelte, ahogy a férfi tejet és cukrot tesz a kávéba, majd leül az egyik konyhaszékre. Nem tudta nem észrevenni, milyen hihetetlenül elegánsan mozog.

– Tessék – mondta Leo. – Két cukor, sok tej. Fogalmam sincs, hogyan issza a kávéját, de gondoltam, jót tesz a vércukorszintjének. – Ő is leült. – Szóval tudja, ki vagyok. Úgy gondolom tehát, hogy a hisztérikus reakciója a hálószobában színlelt volt, tekintve, hogy várt engem.

– Az ügyvédek felvették velem a kapcsolatot, és közölték, hogy Julie Anne mindent a fiára hagyott. – Kaya lesütötte a szemét, és megpróbálta nem kimutatni, mennyire bántotta, hogy a barátnője nem bízott meg benne.

– Biztosan nagy csapás volt önnek, tekintve, hogy befogadta.

Kaya összeszorította az ajkát, és jeges pillantást vetett rá.

– Nem voltak elvárásaim.

– Örülök.

– Azt is mondták, hogy a hivatalos eljárás elhúzódhat.

– De miért titkolta előlem, hogy tudja, ki vagyok?

– Hallani akartam, mit mond.

Leo néhány másodpercig nem tudta, mit válaszoljon. A nő taktikája túlságosan emlékeztette saját magára. A helyében ő is pontosan így tett volna, és ez kíváncsivá tette. Tapasztalatai szerint rendkívül ritka, hogy egy nő képes ilyen visszafogottságra.

– Visszatérve a kérdésére: normális körülmények között bizonyára sokáig eltartana egy ilyen eljárás. De a pénz irányítja a világot, és nekem rengeteg van belőle. Szerettem volna minél hamarabb tisztázni ezt a helyzetet.

– Helyzetet?

Leo vállat vont.

– Nekem is ugyanolyan sokk volt, mint magának. Ez az örökség a semmiből jött. Megkérdezte, mikor érkeztem ide: két napja, tehát nem sokkal korábban. Hogy most itt ragadtunk a hóban, természetesen nem jó hír. Normális esetben az egyik munkatársamat küldtem volna, de úgy gondoltam, valószínűleg helyénvalóbb, ha én magam intézem ezt a különleges ügyet.

Kaya feszültsége minden szóval nőtt. Sejtette, hova fog ez vezetni. A baba, akiről Julie Anne a születése után lemondott, sikeres és gazdag lett, és most visszatért, hogy megörökölje a birtokot, és leromboljon mindent.

Már a gondolattól is megfagyott a vér az ereiben.

Nem is annyira magáért aggódott. De mi lesz a menedékházzal? Az évek során otthont adott sok fiatal, terhes nőnek, és a helyi közösség része lett. Kaya már évek óta végezte a menedékház könyvelését, és már tinédzserként is önkénteskedett ott.

Aztán hirtelen itt termett ez az idegen, aki Julie Anne végrendelete alapján jogosult minden vagyonára…

Vajon mit fog kezdeni a menedékházzal?

– Azt hiszem, ennem kell valamit.

Most először tudatosult benne, hogy ez többé már nem az ő háza. Nem a férfi az idegen, a betolakodó, hanem ő.

– Érezze magát otthon! – Leo széles mozdulattal intett, majd hátradőlt, és kortyolgatta a reggeli kávéját.

Nem azért jött, hogy barátságokat kössön. Az volt a célja, hogy minél hamarabb megszabaduljon ettől az örökségtől. Nem számított arra, hogy itt bármilyen kérdésre választ kap. Annál inkább meglepte, mennyire vonzotta ez a hely.

– Nem rendeztem át semmit – mondta. – Minden pontosan ott van, ahol volt.

– Ez szórakoztatja magát? – Kaya megállt előtte, kezét csípőre téve.

– Ennek semmi köze a szórakozáshoz.

A lány nem volt elragadtatva a helyzettől. És ki tudná ezt felróni neki az adott körülmények között?

– Csinálhatok valami reggelit – ajánlotta fel Kaya vonakodva.

Leo felvonta a szemöldökét.

– Ó, kérem, ne fáradjon miattam.

– Csak egy lekváros kenyeret… Egyet vagy kettőt kenek, teljesen mindegy.

– Köszönöm, de inkább maradok a kávénál. Ritkán reggelizem.

Kaya vállat vont, és megkent egy pirítóst lekvárral.

Amikor elkészült, leült a férfival szemben, a tőle legtávolabb álló székre.

– Mit szándékozik tenni a házzal, a birtokkal és… minden mással?

– A legmagasabb ajánlatot tevőé lesz – válaszolta Leo.

– Miért? – Kaya beleharapott a pirítósába, és ellenállt a késztetésnek, hogy vitába szálljon vele. Egyértelműen ő volt gyengébb pozícióban.

Hogyan tudná meggyőzni, hogy gondolja át a dolgot?

– Miért ragaszkodnék mindehhez? – Leo körbemutatott, és kortyolt egyet a kávéjából.

– De hát nincs is szüksége a pénzre – vágta rá a lány.

– Hova akar kilyukadni?

– Nos, azt mondta, hogy több mint elég pénze van. Akkor miért akarja eladni az örökségét?

– Arra akar rávenni, hogy hagyjak mindent önre? – Leo felnevetett. – Ne értsen félre, megértem, hogy a korai érkezésem kissé megzavarta, de nem én vagyok a Mikulás. Nincs szükségem mindarra, amit a biológiai anyám hagyott rám, bármilyen okból is tette. De nem látom semmi okát, hogy puszta kedvességből magának adjam.

– Maga nem különösebben kedves ember, ugye? – Kaya nehezen fékezte a haragját. – Nem próbálom meggyőzni, hogy adja nekem a házat, higgye el.

– Jó.

– Julie Anne öröksége azonban több, mint egy ház és egy kis föld. – A pirítós kartonpapír ízű volt, és fájdalmas csomó alakult ki Kaya gyomrában. A férfi, aki vele szemben ült, olyan keménynek tűnt, mint a gránit. De valahogy meg kell győznie őt az álláspontjáról.

Leo hallgatott.

– Akkor miért jött ide? – kérdezte Kaya.

– Tessék? – Bár a férfi hangja lágy volt, mégis érezhető volt benne a figyelmeztető él. A nő tekintetében megbúvó kihívás bosszantotta. Egyáltalán nem tűnt megfélemlítettnek.

– Magát egyáltalán nem érdekli ez az egész. Akkor meg miért van itt? Azt mondta, küldhetett volna valaki mást. Miért döntött úgy, hogy személyesen jön ide? Túl nagy kérés lenne, ha legalább… ha…

Kaya elhallgatott. Leo arca olyan rideg volt, hogy nem lehetett kétsége afelől, mit gondol az ő kitartásáról. De hogyan tudná meggyőzni, ha most feladja? Nem Julie Anne-ről volt szó, hanem arról, amit hátrahagyott.

Nem lesz könnyű dolga Leóval, mert egyáltalán nem tűnt érdeklődőnek. De meg kell próbálnia! Soha nem bocsátaná meg magának, ha a menedékházat bezárnák, anélkül hogy mindent megtett volna, ami tőle telik, hogy megmentse.

– Nagyon vékony jégen jár – jegyezte meg Leo.

Kaya felszegte az állát, bár a férfi hideg pillantása elbizonytalanította. Leo teljesen más volt, mint az összes férfi, akivel eddig találkozott. Nem mintha különösebben nagy tapasztalata lett volna a férfiakkal…

Az anyja példáján látta, hová vezet, ha vakon belevágunk egy kapcsolatba, anélkül hogy előbb megvárnánk, illünk-e egymáshoz.

Sajnos Kaya saját óvatossága ezekben a dolgokban oda vezetett, hogy egyáltalán nem volt kapcsolata. Ez pedig azt eredményezte, hogy a férfiakkal kapcsolatos tapasztalatai óriási hiányosságokat mutattak. Ennek megfelelően nem volt felkészülve egy olyan erős férfira, mint Leo.

De a legrosszabb az volt, hogy ennek ellenére erősen vonzódott hozzá.

– Csak próbálom kideríteni, miért jött ide, ha egyáltalán nem érdekli, hogy többet tudjon meg az édesanyjáról.

– Nem hiszem el! – Leo dühösen megrázta a fejét. – Kétségbe vonja a szándékaimat? És mi köze magának ahhoz, hogy mit kezdek az anyám örökségével?

– Talán nem az én dolgom, de fontos.

Leo felugrott. A szokásos hűvös nyugalmából semmi sem maradt. Pedig a nő kérdései valójában nem is voltak olyan meglepőek. Ő maga jött ide, ahelyett hogy az ügyet egy alkalmazottjára bízta volna. És valóban nem volt oka rá, hogy feltétlenül eladja az örökségét – elvégre több pénze volt, mint amennyit értelmesen el tudott költeni.

De nem is annyira a kérdés miatt vesztette el az önuralmát. Inkább az volt a baj, hogy a lány egyszerűen figyelmen kívül hagyta az összes figyelmeztetését. Leo olyan akadályokat is leküzdött eddig, amelyek másokat térdre kényszerítettek volna.

Cserébe egyfajta sérthetetlenséget élvezett, amelyet senki sem mert megkérdőjelezni. És az a tény, hogy pont Kaya tette meg, feldühítette.

Miért olyan fontos Julie Anne öröksége? Új, más irányt adna az életének? Válaszolna valamelyik kérdésére, vagy megváltoztatná a múltját?

Nem.

– Tervei voltak ezzel a házzal…

– Hogy érti ezt?

Ha már este hét óra lenne, most meginna egy erős italt. De korán reggel szó sem lehet alkoholról, ezért Leo öntött magának még egy kávét, feketét és erőset.

Amikor végül Kayára nézett, és a tekintetük találkozott, már újra ura volt önmagának, és a tekintete olyan áthatolhatatlan volt, hogy a lány nem remélhette, hogy bármit is kiolvas belőle.

– Tud a menedékházról?

– A papírokban említették. De jobb, ha kiveri a fejéből.

– Nem tehetem.

– Hogy érti, hogy nem?

– Julie Anne…

– Csak hogy tisztázzuk: ő egyszerűen állami gondozásba adott. Nem különösebben dicséretes viselkedés szerintem. Maga miért áll ki ennyire mellette?

– Mert ismertem.

Ez a négy szó úgy hatott rá, mint egy ütés a gyomrába. Ez a nő ismerte az anyját. Ugyanazt az anyát, aki lemondott róla!

– Tényleg? Teljesen biztos ebben?

Kaya érezte, hogy az arcát elönti a pír, de kitartott.

– Ő… eltitkolt bizonyos dolgokat előlem, igen. Mindannyiunktól. De ez nem jelenti, hogy az az asszony, akit mi ismertünk, nem volt kedves és nagylelkű. Mert az volt.

– Ez nagyon megható, de hová akar kilyukadni?

– Ha elolvasta volna a papírokat, amiket küldtek magának, akkor tudna a menedékházról, amit ő alapított sok évvel ezelőtt.

– Csak alapvető információkat kaptam – válaszolta Leo sóhajtva.

– Nos – mondta Kaya –, akkor hadd magyarázzam el.

– Nem hiszem, hogy tovább szeretnék beszélgetni magával egy olyan nőről, akit nem is ismertem. – Leo felállt, és az ablakhoz lépett. Az ég ólomszürke volt, és még mindig havazott.

A manhattani telek is kegyetlenek tudtak lenni, de ott az utcákat megtisztították, mert az embereknek dolgozniuk kellett. Az internet működött, és ő a penthouse-lakásának ablakából, egy ital mellett nézhette a havas várost.

– Az internet sem működik.

– Tényleg? – Kaya a homlokát ráncolta, kissé zavarba esve a hirtelen témaváltástól. – Nos, azt hiszem, ez nem olyan meglepő, ha megnézzük a helyzetet odakint.

– Havazik – válaszolta Leo szárazon. – De New Yorkban is havazik, és ha hiszi, ha nem, ott az internet továbbra is működik.

– És itt is működni fog – magyarázta Kaya.

Leo a homlokát ráncolta. Mit keres itt egy ilyen csinos, fiatal lány?

Talán egy szerelmi kapcsolat miatt maradt? A családja miatt nyilvánvalóan nem, mert az anyja Új-Zélandra költözött.

– Én jobban szeretek a városban élni – mormolta. – Szeretem a panorámaablakomból nézni, ahogy az élet zajlik odalent. Szinte érezni lehet a város lüktetését. Kicsit meglep, hogy maga másképp érez.

Hogyan csinálja ezt? – kérdezte magától Kaya. Nem árul el semmit magáról, de a beszélgetést olyan irányba tereli, hogy többet tudjon meg róla.

És a dolog működött. Hirtelen elgondolkodott az életén, az utakon, amelyeket bejárt. Vajon tudatos döntés volt, hogy itt marad, ahol volt, miután az anyja Új-Zélandra költözött? Vagy csak a könnyebbik utat választotta?

Miután beköltözött Julie Anne-hez, kialakult egy bizonyos rutinja. A kaotikus gyerekkora után, amelyet az anyja viharos kapcsolatai jellemeztek, élvezte a normális életet és a stabilitást. Julie Anne pedig sok szempontból inkább az anyja volt, mint a vér szerinti anyukája.

Így hát egyszerűen csak sodródott az árral. Örült, hogy nem kellett nagy döntéseket hoznia.

Azt kívánta, bárcsak Leo ne hozott volna szóba ilyen személyes témákat.

Kinézett az ablakon, ahol a szél kavarta a havat. Jóságos ég, meddig lesznek még itt bezárva?

Remélhetőleg elég sokáig ahhoz, hogy meggyőzze a férfit, változtassa meg a véleményét a menedékházról.

De hogyan?

– Úgy értem – folytatta Leo –, talán van valaki, aki miatt maradni akar?

A nő a homlokát ráncolta.

– Miről beszél?

– Nos… az édesanyja Új-Zélandra költözött, de maga úgy döntött, hogy itt marad. Elképzelhető, hogy érzelmi okok miatt…

Kaya pislogott, amikor rájött, hogy Leo az első ember, aki ezt a kérdést feltette neki. Nem az anyja, nem Julie Anne, sem az egyik barátja. Senki sem csodálkozott azon, hogy úgy döntött, marad, pedig megvoltak a lehetősei ahhoz, hogy máshol izgalmasabb életet éljen.

– Minden rendben?

– Persze. Mi bajom lehetne? – válaszolta mereven, miközben a szíve őrülten vert, és elöntötte az önsajnálat. – Hatéves koromig Alaszkában éltem. Egy olyan nagyvárosban, mint New York, megőrülnék.

– Alaszkában élt? És…

– A faluban kell lennie internetnek – szakította félbe a férfit, mielőtt tovább kérdezősködhetett volna. Felállt, és a konyhapultnak dőlt. – Biztos nagyon kényelmetlen a munkája miatt, hogy így el van vágva a külvilágtól. Ha megtisztítjuk az utat a főútig, akkor eljuthatunk a faluba.

Ő fogja irányítani a beszélgetést, döntötte el. Ha meg akarja győzni Leót, hogy tartsa meg a menedékházat, nem pazarolhatja az időt. Ez pedig azt jelenti, hogy nem kaphat szívdobogást és nem izzadhat le minden alkalommal, amikor ránéz.

Örült, hogy újra ura volt önmagának.

– Ha most nekikezdünk, készen leszünk, mire eláll a hó.

3. FEJEZET

Az előző nap még ólomszürke ég most kék volt, és az egész tájat hó borította, de legalább már nem esett.

Ameddig a szem ellátott, csak végtelen fehérség volt. Se házak, se a civilizáció más jelei.

Leo Kaya felé nézett, aki módszeresen hányta a havat, mintha nap mint nap mást sem csinálna.

Nincsenek itt barátai, családja. Mit keres itt egy ilyen fiatal nő, mint ő? Leo egyszerűen nem értette.

– Épp Alaszkáról akart beszélni.

– Hóeltakarítást is tervez, vagy csak áll ott, és a lapátra támaszkodik?

Leo elmosolyodott. Nem ismert nőt, aki ilyen időben kint lapátolná a havat. Kaya vastag téli ruhát vett fel – több pulóvert, vízálló kabátot és nadrágot, amelyet térdig érő csizmába tűrt. Gyapjúsapkáját mélyen a szemébe húzta, és a

a kesztyűje elég vastag volt ahhoz, hogy a lapátolással is megbirkózzon.

– Csak élvezem a kilátást.

Kaya ránézett, és felhúzta az egyik szemöldökét. A szíve egy pillanatra megállt, amikor észrevette, hogy a férfi közvetlenül rá néz. Elöntötte a melegség. Mintha valaki felkapcsolt volna egy kapcsolót, amelynek a létezéséről eddig fogalma sem volt.

Leo is felkészült a hidegre: vastag, bélelt csizmát, fekete tollkabátot és téli sapkát viselt. Szexinek és veszélyesnek tűnt, mint egy ragadozó, és ahogy ránézett, benne felvetődött a kérdést, hogy a megjegyzés vajon flörtölés volt-e. Nem, biztosan nem. Leo nem kedvelte őt. Betolakodó volt a házában, akitől meg akart szabadulni. Miért flörtölne vele?

A fenébe, ő nem valami jártas az efféle játékokban. És nem volt hozzászokva, hogy egy férfi így bámulja.

Soha nem kísérletezett sminkkel, és nem flörtölt a fiúkkal. Anyja példája mindig elriasztotta az ilyen dolgoktól. Sok szempontból szerencsés volt, hogy megkímélte magát a könnyektől és az összetört szívtől.

Ő valami komolyra és tartósra vágyott. Olyan férfira, aki nem ígéri meg neki, hogy lehozza a csillagokat az égről, hogy aztán cserben hagyja.

Most azonban látta ennek a hozzáállásnak a hátrányait. Hiszen éppen ez a tapasztalatlanság tette sebezhetővé egy olyan férfival szemben, mint Leo.

Ránézett, és végül úgy döntött, hogy szó szerint veszi a megjegyzést, és a tájról meg a turistákról kezdett beszélni, akik mostanában elözönlötték a kis falut.

Tudta, hogy idegesen fecseg, és érezte, hogy ég az arca, de ez nem volt újdonság Leo társaságában.

Össze kell szednie magát! Hűvösnek kell maradnia, hogy meggyőzze arról, ne tegye tönkre Julie Anne életművét csak azért, mert bosszút akar állni azon a nőn, aki csecsemőkorában lemondott róla.

Mert erről van szó, nem? Leo keserű lett, és ő nem is tudta hibáztatni érte. De Leóval ellentétben ő ismerte Julie Anne-t, és tudta, milyen ember volt.

Kaya mély levegőt vett, és újra lapátolni kezdett. A szeme sarkából figyelte, ahogy a férfi is munkához lát – és sokkal gyorsabban haladt, mint ő, anélkül hogy nagy erőfeszítésébe került volna.

A szeme tágra nyílt, amikor a férfi levette vízálló kabátját, és felhúzta sötét pulóverének ujját.