Nikki St. Crowe

THE DARK ONE

A sötét árnyék

A mű eredeti címe: Vicious Lost Boys Series THE DARK ONE (Book #2)

Fordította: Moldova Júlia

Copyright © 2022 by Nikki St. Crowe

Hungarian Translation © Moldova Júlia, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635803217

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

Peter Pan

Két árnyék ugrik ki a kezemben lévő dobozból.

Két árnyék.

Annyira váratlanul ér, hogy mindkettő kicsúszik a markomból.

Az egyik balra megy, eltűnik a Sohafa ágai között, a másik pedig jobbra.

– A kurva életbe. Kapjátok el őket!

A jobb oldali felborít több üveget. Azok hangos csattanással esnek le a földre, az ital mindenfelé szétfolyik.

A Sohafa levelei zörögnek, a kis tündérbogarak őrjöngve pislákolnak.

Az ikrek balra mennek. Vane és én jobbra.

Követem az árnyékot – az én árnyékomat, mert bárhol felismerném –, kimegyek utána a nyitott erkélyajtón. Eltűnik a kőkorláton túl.

A korlátra támaszkodva én is átvetődöm, és hangos puffanással érek földet két emelettel lejjebb. A föld beleremeg, és az Elveszett Fiúk éppen akkor néznek fel a mulatozásból, amikor az árnyék átugrik a tűzrakó hely fölött, a parázs szikrázik az éjszakában.

Vane egy pillanat múlva már mellettem is terem.

– Ott – mondja, és a petárdavirágok mellett vonagló árnyakra mutat.

Csettintek az Elveszett Fiúknak.

– Egyik kis fasz se mozduljon.

A bőröm libabőrös, és a gyomrom összeugrik. Évtizedek óta várok erre.

Az élet árnyéka jog szerint az enyém. Meg kell szereznem. Nem tudom, mi történne velem, ha nem tenném.

Vane és én be kell hogy cserkésszük, megpróbáljuk csapdába csalni.

A sötétség megremeg, ahogy közeledünk. Mögöttünk az Elveszett Fiúk némán figyelnek, és valahol a távolban farkasok vonyítanak.

A sziget tudja, hogy az árnyék visszatért.

– Ha elhibázom, készülj fel, hogy elkapd – mondom Vane-nek.

– Tudom, hogy kell bánni az árnyékokkal – feleli.

– A fekete szemed másról árulkodik.

Szúrósan néz rám.

Közelebb húzódunk.

Még közelebb.

A hideg futkos a hátamon, a karom libabőrös. Legfeljebb fél méterre lehetek tőle. Ennyire közel vagyok ahhoz, hogy megszerezzem, ami jogosan az enyém.

A szívem a torkomban dobog, a testem mozdulatlan, készen állok rá, hogy előrevessem magam, ha eljön a megfelelő pillanat.

Az árnyék az enyém. Az enyém lesz. Csak meg kell…

Utánavetem magam. Az árnyék kitér előlem, és elszökik.

– Bassza meg! – kiáltom, és Vane-nel üldözőbe vesszük.

Az erdő kettéválik az átkozott árnyék előtt, miközben levelek és ágak cibálják a hajamat, az ingemet. Követjük
a lagúnáig, majd végig a parton, aztán vissza az erdőbe, az útra vezető ösvényen.

Futás közben feszül a mellkasom. Az izzadság végigfolyik a hátamon.

Meg fogom szerezni. Muszáj.

Letérünk az ösvényről a földútra, további két mérföldet teszünk meg, és…

– Vane! – kiáltom. – El fogjuk érni a területünk határát.

– Tudom! – kiált vissza. – Látom.

Gyorsítunk. Az árnyék megérezhet minket, mert úgy repül az éjszakában, mintha csakis rémálmokból született volna. És talán így is van. Az én személyes rémálmom. Mert semmi sem számít, ha nem az enyém.

A lehetőség kurvára kezd elveszni, a területünk határa egyre közeledik.

– Vane!

Megragadja. Az árnyék az ellenkező irányba szökken, leugrik egy fa törzséről. A levegőbe markolok, érzem a rántást, a dermesztő valóságot.

De elkéstem.

Olyan közel voltam és mégis túl messze.

Az árnyék kikerül engem, és elszökik.

És eltűnik Hook kapitány területének sötétjében.

MÁSODIK FEJEZET

Kas

A Sohafa levelei megremegnek, ahogy az árnyék végigsuhan az ágak között. A tündérbogarak felvillannak és elsötétülnek.

– Látod valahol? – kérdezi Bash.

– Erre – válaszolom.

Az árnyék a fa repedésében kuporog.

Ha lenne szárnyam, felrepülnék, hogy elkapjam.

Szárnyak nélkül minden nehezebb. Néha a hely, ahol valaha a szárnyam volt, úgy fáj, mintha még mindig ott lenne, mintha most tértem volna vissza egy hosszú, felhők közötti, délutáni repülésből.

Bash megkerüli a fatörzset, tekintete a felettünk lévő lombkoronára szegeződik.

– Hogy akarod ezt csinálni?

– Kurvára nem tudom.

– Szerinted melyik árnyék ez?

– Csak tippelek, de szerintem a sötét. Pant a saját árnyéka vonzza, valószínűleg öntudatlanul is.

Bash átvált tündérnyelvre, mert azt rajtunk kívül senki sem érti.

Ha elkapjuk… mondja, és hagyja, hogy a gondolat elillanjon.

Tudom, válaszolom.

Szerinted Pan azt akarja majd, hogy a halál árnyéka az egyikünké legyen?

Nehéz megmondani, mit akar. Te mit akarsz?

Az ikertestvérem éles pillantást vet rám.

Ha valamelyikünk megszerezné a sötét árnyékot, a kishúgunk, Tilly utálna minket, amiért több hatalmunk van. De ő már döntött. És ha láthatnánk az arcát, amikor egyikünk Sohaország Sötét Árnyaként belép…

Mosolygok magamban, ahogy az ikertestvérem hangja visszhangzik a fejemben.

Előbb kapjuk el. Aztán megtervezhetjük a bosszúnkat.

Közeledünk.

– És ha egyikünk felmenne? – vetem fel. – Akkor le tudná kergetni.

– Kő-papír-olló, játsszuk le. Aki veszít, az megy fel.

Még mindig az ágakat figyeljük, ahogy a levelek újra zörögnek, és az árnyék odább megy.

– Siessünk! – mondom.

– Készen állok. Rád várok.

Horkantok, és egyik öklöm a másik tenyerembe szorítom.

– Kő-papír-olló – mondjuk egyszerre, és csak addig fordítjuk el a tekintetünket a fától, amíg megnézzük, ki nyert.

– Kő? Tényleg, Bash? – nevetek. Én papírt mutattam. Bash mindig a követ választja, ilyen kiszámítható. – Úgy tűnik, te mész fel – állapítom meg.

– Igen, tudom, hogy működik a játék, seggfej. – Elhelyezkedik az egyik alacsonyabbra nyúló ág alatt, majd lassan átfogja, készen arra, hogy felhúzza magát. Gyerekként órákat töltöttünk a tündérerdő szikár, girbegurba fái között. Felmásztunk, aztán lerepültünk, majd újra felmásztunk.

– Készülj fel, hogy el tudd kapni – suttogja Bash.

A térdem behajlítva, a kezem kinyújtva.

– Persze, készen állok. Mindig készen állok.

Felhúzza magát. Az ág megereszkedik a súlyától. Az árnyék hosszúra nő a fán.

– Lassan – mondom neki, és követem a mozdulatait.

– Tudom, mit csinálok.

Az árnyék megremeg, és az ág is. Fölöttünk a tetőgerendákon hangosan csicseregnek a papagájok, rikoltozva jeleznek.

Bash megveti a lábát, és mélyen leguggol az ágra, hogy megőrizze az egyensúlyát, miközben előrefelé halad, a kéreg hangosan csikorog a csizmája alatt. Az árnyék összehúzza magát, morog.

– Óvatosan!

– Óvatos vagyok – sziszegi.

Az árnyék a következő ágra ugrik. Bash újra elhelyezkedik, és én az új ág alá lépek.

Ha az ikertestvérem vagy én megszerezzük a halál árnyékot, minden megváltozik. Amikor a húgunk száműzött minket az udvarból, szinte mindent elvesztettünk, amik voltunk.

Újra hatalmasak lennénk…

Bash az árnyékot egy V alakú ágnak szorította. Az árnyék vibrál. Fél? Vagy talán…

Az árnyék megugrik. Mély, torokhangú üvöltés hallatszik a lényből, és a tündérbogarak fényes neonrajként repülnek elő. A papagájok baljóslatúan elhallgatnak, miközben Bash fojtott hangot ad ki.

Aztán megérzem a vér szagát.

Az árnyék éppen akkor repül le a fáról, amikor Bash hátrahanyatlik.

– Bash! – Megpróbálom elkapni, de nem vagyok elég gyors, elvágódik a földön, zihálva próbál levegőhöz jutni.

Mindenütt vér van.

Kibaszottul mindenhol.

– Hol sérültél meg? – kérdezem, és átmászom rajta.
A keze a nyakához szorul, vér csörgedezik az ujjai között, miközben levegőért kapkod.

– Darling! – sikítok. – Winnie!

Berohan a szobába, és megáll, amikor meglátja a terjedő vérfoltot.

– Hozz egy törülközőt! – mondom neki. – Siess!

Bash szeme tágra nyílt, az ajkát vér borítja. Próbál mondani valamit, de nem tudja kiejteni a szavakat.

– Tündérhercegek vagyunk – mondom neki. – A tündérek sosem halnak meg. Hallasz engem? – Könnyek szöknek ki a szeme sarkából, miközben levegő után kapkod.

Ő a másik felem.

Ha ő meghal, én is meghalok vele együtt.

Ha semmi másban nem is vagyok biztos, ebben igen.

HARMADIK FEJEZET

Winnie

Hozz egy törülközőt!

Törülközőt?

Semmiről sem tudom, hol van ebben a házban.

A konyhába megyek, mert az tűnik a legvalószínűbb helynek, és elkezdem kinyitogatni a szekrényeket. A szívem a torkomban ver, a kezem remeg.

Nagyon sok vér volt. Bash… jaj, istenem.

Hányingerem van.

Mennyi vért veszíthet egy tündérherceg? Nem tudok eleget Sohaországról vagy az itteni mágiáról. Semmit sem tudok semmiről.

Felrántom az utolsó szekrényt, és megkönnyebbülten felkiáltok, amikor meglátom a kupac törülközőt. Felkapok párat, és visszarohanok a padlásra.

Kas felültette Basht, félig az ölébe húzva. Letépte az ingét, és a testvére nyakára szorította.

A vér a keményfa padlón olyan, mint egy elnagyolt absztrakt festmény, maszatos, gyorsan szétterjedő tócsa.

Ez már túl sok.

És Bash olyan rohadtul sápadt.

– Siess, Darling! – szól rám Kas, a hangja megremeg.

Odarohanok mellé, a padlóra roskadok, megcsúszom a vértócsán, majd felülök. Együtt nyomjuk a törülközőt Bash nyakához.

Hol lehet Pan? Vane? Ha Pan elkapta az árnyékát, talán tehet valamit. Állítólag mindenható lesz, nem?

Bash szeme üveges és távoli.

– Mit tegyünk? – kérdezem.

– Nem tudom, Darling. – Kas majdnem sír. – Kurvára nem tudom.

A karjába veszi a testvérét, a melléhez szorítja.

– A tündérek… izé… nem tudnak gyógyítani?

– Igen, de ez a vérveszteség… – Összeszorítja a fogát, és becsukja a szemét. – Ami sok, az sok – mondja, és újra rám néz.

Lenyelem a torkomban növekvő gombócot, és megfogom Bash kezét. Az ujjai hidegek és erőtlenek.

Mielőtt Sohaországba jöttem volna, mielőtt találkoztam az ikrekkel, még a tündérekben sem hittem. A pokolba is, majdnem megöltem Kast, amikor azt mondtam, hogy nem…

Várj.

– Kas…

Rám pillant, alig lát engem.

– Emlékszel, amikor azt mondtad, hogy ha kimondja valaki a tudodmit, hogy nem hisz abban, azzal megöl téged.

Megnyalja az ajkát. Az arca csupa vér.

– Igen, emlékszem. – A hangja remeg. Látom, ahogy a remény kihuny a szeméből, és ettől elszorul a mellkasom, a gyomrom pedig görcsbe rándul.

– Egyszerű dolog, de hatásos fegyver. Igaz?

– Mire akarsz kilyukadni, Darling?

– Biztos varázslat?

– Azt hiszem.

– És mi történik, ha az ellenkezőjét mondod? Mi történik, ha azt mondod: „Hiszek a tündérekben”? – Bash megrándul, és fojtottan felnyög.

Kas lenéz a bátyjára, majd újra felnéz rám, a szeme tágra nyílik.

– Csináld újra!

– Hiszek a tündérekben. – Megszorítom Bash kezét. – Hiszek a tündérekben.

Bash zihálva veszi a levegőt.

– Még egyszer, Darling!

– Hiszek a tündérekben!

Bash négykézlábra gurul Kas szorításából, és beszívja a levegőt.

– Azt a kurva… – mondja Kas. – Ez bejött.

– Jól vagy? – kérdezem Basht, és le kell küzdenem a késztetést, hogy kinyújtsam felé a kezem.

Újra megfordul, a hátára fekszik, a mennyezet gerendáira pislog.

– A kurva életbe – mondja. – Ez…

– Kibaszottul szörnyű volt – fejezi be Kas.

– Rémisztő – teszem hozzá.

– Vad kaland – közli Bash.

Kas megpofozza.

– Baszd meg! Azt hittem, hogy kurvára meghalsz!

Bash újra pislog, és megérinti a nyakát. A törülköző és a póló véres kupacban hever mellette.

– Én is azt hittem. De ugyan már, testvér! A halál szörnyen nagy kaland lenne.

– Gyűlöllek. Te királyi pöcs.

– Innom kell valamit. – Bash feláll.

Ezek a fiúk megzavarják a fejemet. Még mindig remegek, fázom, és egy kicsit félrebeszélek a rémülettől, hogy láttam, ahogy az élet majdnem elszállt Bash szeméből. Még mindig beteríti a saját vére, de már túl van a majdnem halálán.

– Hol van Pan? – kérdezi.

– Még nem láttam – válaszolja Kas, még mindig a padlón ülve a bátyja vérében.

Még mindig tanácstalannak és bizonytalannak tűnik.

Vér cuppog Bash csizmája alatt is, ahogy a bárpult felé tart. Felemelem a kezemet, és látom azon is a bíborvörös foltokat.

Azt hiszem, nekem is innom kell valamit.

– Tessék, Darling – mondja Kas, feláll, és megtisztogatja magát az egyik plusz törülközővel.

Felém nyújtja a kezét, de az még mindig vörös foltos.

Megfogom, és Kas könnyedén talpra húz.

Ahogy átmegyünk a padláson, Pan és Vane jön fel a csigalépcsőn.

Azonnal megváltozik az energia.

Pan nézi a vért a padlón, az ikreket meg engem tele vérfoltokkal, és nem szól semmit.

Elindul az italok felé, felkap találomra egy üveget, és egy pukkanással kihúzza belőle a dugót.

Valami nem stimmel.

Nem úgy néz ki, mint aki ünnepel.

Felhajtja az italt, az ádámcsutkája mélyre süllyed, ahogy lenyeli. Amikor végül levegőt vesz, a karja összes izma megfeszül. A homlokán lüktet egy ér.

– Megtaláltad az árnyékodat? – Bash meri megkérdezni.

Vane gyorsan megrázza a fejét. Inkább figyelmeztetés, mint válasz.

Pan megtántorodott.

A hideg futkos a hátamon.

Pan az ujjait az italosüvegre kulcsolja, és a falhoz vágja. Összetörik, a rum szétfröccsen a levegőben, az üveg a padlóhoz csapódik. Megragad egy másikat, azt is összetöri. Végighúzza a karját a bárpulton, és mindent elpusztít, amit ér.

– Vigyétek ki innen a Darlingot! – mondja Vane, és Pan felé lép.

– Gyere, Darling! – Kas véres karjának széles ölelésébe fog engem.

Pan üvölt. Még több italt tör össze. Újra üvölt. Megragad egy kisasztalt, és a falhoz vágja. A fa szétrobban, mint egy bomba.

A gyomrom felfordul.

– Nem szerezte meg – állapítom meg, és Kas válla fölött átnézek, miközben kiterel. – Elvesztette az árnyékát, a sötét árnyék eltűnt, és Bash majdnem meghalt, és…

– Minden rendben lesz. – Kas bevezet a szobámba, és becsukja mögöttünk az ajtót.

– Hogy mondhatsz ilyet? A testvéred majdnem meghalt. Meg kellett volna történnie. Pan megtalálta az árnyékát. Vissza kellett volna kapnia, és minden…

– Winnie. – Kas a két kezébe veszi az arcomat. Mindketten véresek vagyunk. A szobámon túl Pan továbbra is tör-zúz, és dühöng. – Figyelj rám, Darling. Minden rendben lesz.

– Mindig ilyen?

– Hogy a Sohakirály indulatos-e? – horkant. – Igen. Nagyon is.

– Félelmetes.

– Majd lehiggad.

– Nem szerezte meg az árnyékát.

– Úgy tűnik.

– Az egész az én hibám.

– Mi? Nem. – A szeme körüli finom ráncok elmélyülnek, ahogy ráncolja a homlokát. – Hogy mondhatsz ilyet?

– Az őseim elvették tőle. Elvesztette – kétszer is – a Darlingok miatt.

– Nem. – Kas megrázza a fejét. – Az anyám összeesküvést szervezett, hogy elvegye. A Darlingok csak eszközül szolgáltak.

Majdnem sírok, ahogy felnézek rá. Kurvára utálok sírni. Kas a fülem mögé simítja a hajam, lágyan simogat.

Beleborzongok.

– Az édesanyád Csingiling volt, ugye? – kérdezem. Bólint. – Hogy lehetsz itt, Pannal, miután megölte őt?

A fürdőszoba felé fordít, a vállamra tett kézzel irányít.

– Anyánk egy kibaszott kurva volt. – Felkapcsolja a villanyt. – Féltékeny volt minden nőre, aki Pan közelébe került. A királynője akart lenni Pan Sohakirálynak. Amikor Pan visszautasította, a második legjobbat választotta, és hozzáment apánkhoz, a tündérkirályhoz. Anyám csak egy közönséges házi tündér volt, aki sokkal többre vágyott. – Megnyitja a csapot a fürdőkádban, ellenőrzi a vizet. – Egy előnye azért volt: gyönyörű volt, és olyan jéghideg, hogy szinte égetett. Apám meg akarta lágyítani. Soha nem teljesült ez a vágya.

Amikor a víz hőmérsékletét megfelelőnek találja, beteszi a dugót, és a kád elkezd megtelni. Odajön hozzám, megragadja a ruhám szélét, és gyengéden rávesz, hogy felemeljem a karomat.

– Miért ölted meg? – kérdezem.

Egyetlen sima mozdulattal lehúzza rólam a ruhát.

– Mert ő is mohón vágyott valamire.

– Mire?

– Hatalomra.

– Ezen a szigeten mindenki hatalomra éhezik.

– Igen, többek között. – A tekintete végigsiklik meztelen, vérrel borított testemen.

Észreveszem a kidomborodást az ágyékánál, és rám tör a vágy, hogy a kezembe vegyem. Elcseszett, ha a tragédia arra késztet, hogy elmerüljek a gyönyörben? Ha a vér és a harc arra késztet, hogy megérintsem, leállítva a gondolatokat és az érzéseket?

Talán igen. Talán mindannyian egy kicsit elcseszettek és aljasak vagyunk. Talán ezért érzem úgy, hogy idetartozom.

A tekintetem végigvándorol Kas testén, nincs rajta póló, csak egy fekete nadrágot visel. Tetoválásának egyenes vonalai hullámzanak, amint elérik a hasizmát. Kinyújtom a kezem, követem az egyik vonalat a mellkasától a törzsén. A hasizmai még jobban összehúzódnak az érintésem alatt, és hirtelen lüktetni kezdek a vágytól.

– Okos volt, amit tettél. – A hangja halk és visszafogottan éles. – Megmentetted a testvérem életét. Ezt nem felejtem el.

– Csak szavak voltak.

– Varázslat volt – mondja, miközben a szívem fölött megérinti a mellkasomat. A mellbimbóm feléled a közelségétől, és ahogy közelebb húzódom hozzá, önkéntelenül megfeszítem a hátam. – Varázslat, és az elhatározás, hogy itt tartsd.

– Úgy döntöttem, hogy visszajövök ide veled. Mindannyiótokkal.

Hagyom, hogy az ujjam a tetoválás vonalán maradjon, áthalad a köldöke mellett, és eltűnik a nadrág dereka alatt.

De amikor már épp készülnék megmarkolni, elkapja a csuklómat.

– Menj a kádba, Darling! – Elengedi a karomat. – Ne gyere ki a szobádból, amíg nem szólunk.

– Itt hagysz? – Utánanyúlok, de már nem érem el.

– Ha még sokáig itt maradok, Darling, akkor a kád szélére csaplak, és addig kúrlak, amíg a bőröd csupa seb lesz…

Megvonom a vállamat.

– Talán én is ezt akarom.

– Én nem – mondja. – Amikor majd bejuttatom a farkamat a szűk puncidba, az nem kétségbeesés miatt lesz. Mosakodj meg, és pihenj kicsit. – Megáll a fürdőszoba előtt, és hátranéz. Sötét haja még mindig kontyban, de néhány tincs kiszabadult, és ziláltan, véresen lóg az arca mellett. Szemet gyönyörködtető látvány. Merész, véres, gyönyörű. – Légy jó kislány – mondja nekem –, és tedd, amit mondok!

Ezzel eltűnik.

Kas a legkedvesebb közülük, és éppen ezért, amikor ő parancsol nekem, az majdnem izgatóbb, mint amikor a többiek.

Olyan, mintha figyelnénk, miközben a farkas lehúzza
a báránybőrét, és megvillantja borotvaéles fogait.

NEGYEDIK FEJEZET

Bash

Egy órába telik, mire Pan lenyugszik, és addigra az üvegek többségét össze is töri. Értem én, dühös, hogy elvesztette az árnyékát – megint –, de muszáj elpazarolnia ennyi értékes rumot mindennek kimutatására?

Szerintem nem.

Legalább nem vágta el a nyakát a sötét árnyék.

Az a valami kicseszett durva volt.

Lehet, hogy mindannyian baszhatjuk, ha találkozunk vele. Talán a legjobb, ha hagyjuk ezt. Azt hiszem, egy kicsit jobban értem Vane hozzáállását. Nem tudom elképzelni, hogy hagynám, hogy ilyen sötétség éljen az én ereimben is.

Összerezzenek a gondolattól is, és nagyot kortyolok a rumosüvegből, amit sikerült megmentenem Pan barbár keze elől. A szesz segít elűzni a hideget. Úgy érzem magam, mint akinek a seggén keresztül tépték ki a lelkét. Mindenem fáj, és lüktet a fejem. Visszajöhet a Darling, biztonságos már? Jól jönne az az édes punci a farkam körül.

Üveg ropog Vane csizmája alatt, ahogy megfogja az egyik megmaradt bourbont, majd átadja Pannek. Pan elveszi, a mellkasa zihál, a homlokát verejték borítja.

A Sohakirály nem szeret veszíteni.

– Igyál – parancsolja Vane. Pan iszik, úgy markolja az üveg nyakát, mintha az életet akarná kicsavarni valami másból. Azt hiszem, nem hibáztatom érte. Elvesztette az árnyékát, a sötét árnyék elszabadult, és most Hook talán olyan hatalomra teszi rá a kezét, ami nem járna neki.

Újabb kortyot iszom, és érzem, hogy a testvérem engem figyel.

Mi az?, kérdezem tőle.

Hogy érzed magad?

Jól vagyok. Meggyógyított egy Darling. Azt hiszem, jobban vagyok, mint valaha.

Kas a homlokát ráncolja.

Vane rosszallón néz ránk.

– Hagyjátok abba ezt a szarságot! Ha van valami, mondjátok hangosan.

Kas homlokráncolása elmélyül. Pan az egyik bőrfotelba zuhan, az üveget a térdének támasztja, a fejét hátrahajtja.

– És most mi lesz? – kérdezem. Fejezzük be ezt az egészet, hogy megkaphassam a Darlingomat.

Pan szeme csukva. Egyikünk sem szólal meg.

A bejárati ajtó odalent döngve kinyílik, és hangok kakofóniája hallatszik fel a padlásra.

Néhány Elveszett Fiú visszatért a városból, tarsolyukban pár elveszett puncival.

A lányok kacagása hasonlít a tündércsengők csilingelésére.

Pan szeme kinyílik.

Nem is olyan régen, még a Darling előtt, ilyenkor lent lettünk volna, hogy magunkévá tegyük, akit csak akarunk. Most… most már nem is tudom, hogy bármelyik nedves pina megtenné-e.

Bármit csináltunk volna is, nem mi döntünk, mert a lányok maguktól feljönnek. Jártak már korábban is itt. Már lovagoltak a farkunkon, és kaptak rendesen a szájukba.

– Szia! – szólal meg az elöl álló lány, ahogy odasétál a királyhoz. Az félig lehunyt szemmel nézi, ahogy a lány odajön.

Nem emlékszem a lány nevére, de ő a csoport vezetője. Libby vagy valami hasonló hülye neve van.

Pan ölébe ül. Az hagyja.

Néhányan odajönnek a kanapéhoz, és kitöltik a helyet a testvérem és köztem. Lehet, hogy nem vagyunk királyok, de hercegek igen, és bár száműzöttek, akkor is tagadhatatlan az értékünk.

Kísértést érzek, hogy megérintsem.

Vonakodom megérinteni.

Mi a fasz?!

Nem vagyok olyan, aki ismerné a vonakodást.

Libby átkarolja Pan nyakát, és odahajol. Pan újabb hosszú kortyot iszik a bourbonből.

– Hiányoztam neked? – kérdezi tőle a lány a szempilláit rebegtetve.

A mellettem ülő keresztbe teszi a lábát, hagyja, hogy a szoknyája felcsússzon fehér combján.

– Hogy vagy, Bash?

Erre emlékszem. Cora. Néhányszor megdugtam. Néhányszor megríkattam. Kurválkodik a faszért, és kurválkodik a figyelemért. De nincs meg most bennem, hogy megadjam neki, amit akar.

– Öntelt pöcs vagy – mondta nekem legutóbb, amikor itt járt.

– Cora, kedvesem – feleltem –, a legkevésbé sem érdekel, mit gondolsz.

Persze, akkor épp egy másik lányban voltam tövig.

Ezt felidézve a farkam megrándul, és le kell küzdenem a késztetést, hogy megragadjam ezt a lányt, és az ölembe húzzam.

Mi állít meg?

A tudat, hogy a Darling itt van a folyosó végén.

Számít nekem, hogy mit gondol, és nem tudom, hogy mit érzek ez ügyben.

– Miért nézel így rám? – kérdezi Pan Vane-től.

Vane az egyetlen, aki mellett nincs lány. Ha lenne esélyük nála, mindannyian hagynák, hogy üldözze őket, de tudják, hogy nem érdemes próbálkozniuk. Vane-t pont annyira érdeklik, mint a koktélszalvéta-hajtogatás művészete.

– Mit gondolsz, mit fog tenni a kis Darlingod, ha most besétál ide, és meglát téged ezzel az öledben? – mondja Vane.

Libby szája tátva marad.

– Hé!

Vane a lányra veti a tekintetét, aki gyorsan összeszorítja a száját.

Pan felegyenesedik, és Libby telt melle mögül nézi a Sötét Embert.

– Király vagyok – közli kissé részegen. – Azt teszek, amit akarok.

– Mondogasd csak magadnak!

– Mi nem megyünk bele kizárólagos kapcsolatokba.
– Pan úgy mondja ki, mintha ez kínos lenne.

– Próbálsz meggyőzni? – vágja rá Vane.

– Mi a faszt tenne? – kérdi Pan.

Vane hátradől, és kinyitja a könyvét. Mindig van egy a keze ügyében.

– Sakk-mattot ad neked, mielőtt még észrevennéd, hogy a táblánál ülsz.

Kas azt mondja nekem: Mit gondolsz, Vane mikor fogja beismerni, hogy nem gyűlöli a Darlingot?

Horkantok. Hogy tönkretegye a hírnevét? Soha.

Igaza van, mondja Kas, ha a Darling kijön ide, nagyon ki fog akadni. Pan túl részeg és dühös ahhoz, hogy értelmesen gondolkodjon. Élvezni fogom a műsort.

Egy sötét hajú lány, akit nem ismerek fel, közelebb csúszik az ikertestvéremhez.

– A nevem…

– Nem érdekel, hogy hívnak – válaszolja Kas, alig vetve rá egy pillantást.

Ki itt ma a seggfej?, mondom neki.

Baszd meg.

A Darling az ujja köré csavart.

Kas komor pillantást vet rám. Van neki ujja mindenki számára.

Hangosan felnevetek. A lányok a homlokukat ráncolják, bosszankodva, hogy kizártuk őket a beszélgetésből.

Vane belemerül a könyvébe, Pan pedig úgy folytatja Libbyvel, mintha csak Vane-t provokálná, szól-e bármit. De még nem vetkőztette le. Nem csókolta meg. Nem dugta meg.

Látom az igazságot.

Peter Pan ugyanúgy vonakodik megtenni ezt, akárcsak én.

ÖTÖDIK FEJEZET

Winnie

Fürdés után magam köré tekerek egy takarót, és a nyitott ablakok előtti fotelba kuporodva hallgatom az óceánt.
A szoba a holdfényt leszámítva sötét. A levegő hűvös a csupasz lábamon, ahogy az ablakpárkányra támasztom.

Valamikor nyilván elszundítottam, mert egyszer csak felriadok; mostanra az óceán zúgása halk csobogássá szelídült a kavicsos parton.

A szobán túlról lányok nevetését hallom, és valami sötétség kavarog a gyomromban.

Félredobom a takarót, a csukott ajtóhoz lépek, és a fülemet a hűvös fához tapasztom.

Igen, lányok vannak ott. Hallom Kas és Bash beszélgetésének egyértelmű moraját.

Tényleg száműztek a szobámba, aztán úgy döntöttek, hogy a távollétemben bulit tartanak?

A torkomban forrongó düh nyers és éles.

Mit is mondott Peter Pan a múltkor? Senki sem érhet hozzám. Azt hiszi, hogy igényt tarthat rám, mint valamiféle tulajdonra? Hogy azt csinálhat velem, amit akar, és ez számára nem jár semmiféle következménnyel?

A Sohakirály persze úgy gondolja, hogy a szabályok rá nem vonatkoznak.

Kas azt mondta, hogy maradjak a szobámban, amíg nem hívnak, de én nem valamiféle kibaszott fogoly vagyok itt. Már nem.

Felrántom az ajtót, és követem az aranyló fénycsíkot a folyosóról a padlásra.

Füst gomolyog a levegőben. Tündérbogarak csillognak a Sohafa ágain alvó, csicsergő papagájok között.

És a szobában jó néhány csinos lányt látok, jutott belőlük Peter Pan ölébe is.

Ha tippelnem kellene, akkor többnyire velem egykorúak, bár mivel a szigeten vannak, nehéz eldönteni, hogy halandók-e, vagy halhatatlanok. Még mindig nem tudom, hogy működik ez az egész. Ki öregszik, és ki nem. Talán senki sem öregszik itt. Talán mindannyian megragadtak az időben, mint egy bogár egy csepp ősi folyadékban.

A szoba elcsendesedik, amikor megállok a kanapé másik oldalán.

Az ikrek felnéznek rám. Több lány is van közöttük, de senki sem nyúl a másikhoz. Vane az egyik bőrfotelban ül, kezében egy nyitott könyvvel. Alig vesz tudomást rólam. Egy cigaretta lóg a szájában.