Robin Alexander

HATALOMALKONY

A Merkel-korszak vége és a német politika drámája

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Robin Alexander: Machtverfall. Merkels Ende und das Drama der deutschen Politik: Ein Report
© 2021 by Siedler Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Magyar kiadás:
Robin Alexander: Hatalomalkony – A Merkel-korszak vége és a német politika drámája
© MCC Press Kft., Budapest, 2023

Fordították: Csécsei Dorottya, G. Molnár Péter, Hudy Árpád, Kékesi Katalin
Szerkesztette: Hudy Árpád
Lektorálta: Molnár Tamás Levente

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-84-5 (print)
ISBN 978-615-6351-85-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mihály Zita
Korrektúra: Szeles Dorottya
Borító: Lichtenstein Csilla

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

A KANCELLÁR ÁRNYÉKA

„Kicsúszott a kezünkből”

Laschet lazít

Apu Anyu mellett

Söder halálközeli élménye

HAJTÓVADÁSZAT

A párt kedvence

Koktél barátnőkkel

„Meg akarsz buktatni?”

Vér a vízben

FIASKÓ

Merkel vuhani kirándulása

Siker, mely elvakít

„Helyzetbe hozom az embereket, de futniuk nekik kell”

„De te sem leszel!”

Merz és az erőpróba

Férfibalett

LEZÁRÁS

„Sok mindent kell majd megbocsátanunk egymásnak”

Görbe a mobilon

Habozás helyett Söder

Merkel félelme

VÉGJÁTÉK

Virágminták ideje

Több Merkelt!

„Kifejezetten pocsékul ment”

Merkel és a mutánsok

„813 AL”

Mocskolódások

Én vagyok az erősebb!

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

A KANCELLÁR
ÁRNYÉKA

1

„Kicsúszott a kezünkből”

Merkel hosszú útjának utolsó szakasza szemerkélő esőben veszi kezdetét. Apró, óvatos léptekkel halad a repülőgép lejáróján. Egy biztonsági ember nagy ernyőt tart fölé, de ettől még csúszós marad lába alatt a lépcső. Ha megbotlana, netán el is esne, ügyetlenségét az egész világon látnák. Noha Merkel röviddel éjfél előtt érkezik meg a Washington Dulles nemzetközi repülőtérre, számos televíziós csatorna élőben közvetíti az eseményt. A kancellár asszony sokszor járt már az Egyesült Államokban, de 2017. március 16-án látogat először Donald Trump Amerikájába.

Angela Merkel olyan intenzíven készült fel erre az útra, mint hosszú hivatali ideje alatt még sosem. Minden Trumpról szóló fontosabb könyvet kivonatoltak számára, természetesen az 1987-es Az üzletkötés művészetét is, melyben a majdani elnök saját kíméletlen tárgyalási stílusával kérkedik – „a legjobb könyv a Biblia után”, jegyezte meg róla később. Odafelé a repülőn Merkel részleteket olvasott fel útitársainak abból a hosszú interjúból, amelyet Trump 1990-ben, még ifjú ingatlancápaként adott a Playboynak, alapos betekintést engedve gondolatvilágába. Közel egy tucat nagy német vállalat vezető képviselője kísérte el a kancellár asszonyt Washingtonba, Trump szívesen vette körül magát nagyfőnökökkel.

Merkelnek külön videókat vágtak össze az amerikai elnök kampánybeszédeiből és sajtótájékoztatóiból, melyben retorikáját, gesztikulációját és mimikáját elemezték. Megnézte a The Apprentice [A gyakornok] című tévés valóságshow régebbi epizódjait is, melyeknek köszönhetően Trump híres lett, a sorozat legendás szólását: „You’re fired!” (Ki van rúgva!) mindenki ismeri Amerikában. Merkel felhívta Theresa May brit miniszterelnök asszonyt, aki előtte járt Trumpnál a Fehér Házban – a rózsakerti séta során Trump kéretlenül megfogta Theresa kezét. Merkel semmi esetre sem akarta, hogy az elnökkel kézen fogva filmezzék le. Tanácskozott brit kollégájával, hogy miként lehet ezt nőként a legügyesebben elhárítani.

2017-es kora tavaszi fehér házi látogatásával kezdődik Merkel kancellárságának utolsó fejezete. Ha nem Trumpot választották volna meg az Egyesült Államok elnökének, lemondott volna arról, hogy pár hónappal később újra induljon a német parlamenti választásokon.

Hónapokig gyötrődött, hogyan döntsön. Tizenkét éven át végezte megfeszített munkáját, kezelnie kellett az eurót fenyegető pénzügyi, majd pedig a menekültáradat okozta válságot, gyakran teljesítőképessége határáig jutott. Miért kellett volna mindezt vállalnia további négy éven át?

Mert a történelem valójában nem hagyott neki más választást.

Trumpot 2016. november 8-án amerikai elnökké választották, elődjét, Barack Obamát nyolc nappal később Merkel négyszemközti búcsúvacsorán fogadta a berlini Hotel Adlonban. A leköszönő elnök még egyszer Európába repült csak azért, hogy mielőtt kiköltözik a Fehér Házból, találkozzék a német kancellár asszonnyal, aki nyolc hivatali éve alatt a legfontosabb partnere lett. Kettesben ültek az Adlonban egy kis asztalnál, és három órán át beszélgettek. Obama később elmondta beszédírójának, Ben Rhodes-nak, hogy arról is szó volt, induljon-e Merkel még egyszer a kancellárságért. Trump megválasztása után még inkább kötelességének érzi – mondta volna ekkor – jelöltetnie magát a következő ciklusra, hogy megvédje a liberális nemzetközi rendet. Amikor elbúcsúztak, mondta Rhodes, szeme könnybe lábadt. Obama hozzátette: „Most már teljesen egyedül van.”

Négy nappal később Merkel bejelentette, hogy a következő választáson újra indul. A kérdésre, hogy Trump miatt teszi-e, kitérő választ adott: „Sok időre van szükségem, későn születnek a döntéseim. De ha meghoztam őket, akkor ragaszkodom hozzájuk.” Beszélt az „életformánkat” érintő kihívásokról és a világhelyzetről, melyet, „finoman fogalmazva, újra kell definiálni”. Merkel nem akarta átengedni a terepet. Legalábbis nem Trumpnak.

„A szabad világ vezetőjére” mondták pohárköszöntőjüket Obama munkatársai az Adlonban. Korábban a The New York Times a „szabad Nyugat utolsó védelmezőjévé” stilizálta a kancellár asszonyt. Addig, amíg erre Amerika Trump miatt nem képes, Merkelnek, Németországnak kell betöltenie a nyugati szuperhatalom szerepét. Ilyen feladat elé eddig egyetlen német kancellárt sem állítottak, sem elődjét, Gerhard Schrödert, sem mentorát, Helmuth Kohlt. De még Konrad Adenauert vagy Willy Brandtot sem.

Ez a küldetés tulajdonképpen a legkevésbé sem illik Merkelhez. Tizenkét éven át nagyon is kisszerűen kormányzott, inkább a soron következő koalíciós egyeztetésre ügyelt, mintsem arra, hogy bekerüljön a történelemkönyvbe. Kétségtelenül történelmi volt azonban menekültügyi politikája, amelybe váratlanul botlott bele, és majdnem a hivatalába került.

A „történelem köpenyét”, amelyet egy kancellárnak a megfelelő pillanatban el kell kapnia, amint azt Helmut Kohl hangoztatta előszeretettel, Merkel sohasem emlegette. Nélkülözhetetlennek sem tartotta magát soha. Kohl közvetlen közelében megtapasztalta, mivé teszi az embert ez a hozzáállás. „Szeretném megtalálni a megfelelő időpontot, amikor kiszállhatok a politikából” – mondta Merkel 1998-ban, Kohl távozásának évében Herlinde Koelbl fotográfus Spuren der Macht [A hatalom nyomai] című könyvében. „Nem akarom, hogy akkor már félig halott roncs legyek.”

Később többször megbánta ezt a kijelentését. Tudta, hogy ez lesz a mérce. Végtére is egyik elődjének sem sikerült szabad akaratából távoznia. Elszalasztotta-e Merkel a méltó befejezés időpontját, amikor Trump megválasztása miatt úgy döntött, hogy folytatja? Nyugtalaníthatta ez a gondolat. Férjének, Joachim Sauernek döntő szerepe volt abban, hogy a folytatás mellett döntött, legalábbis erről számoltak be Merkel bizalmasai a kancellári hivatalból. Állítólag azt mondta feleségének, csak hiú ábránd az, hogy ő lehet az első, aki önszántából távozik a kancellári székből. Annak latolgatásakor, hogy tovább csinálja-e, vagy sem, e hiúság nem lehet a mérleg nyelve. „Németországot akarom szolgálni” – mondta Angela Merkel 2005-ös beiktató beszédében. Nyilván erre is emlékeznie kellett, amikor a folytatás mellett döntött.

Nos, „félig halott roncs” nem lett Merkel. A hatalomban eltöltött évek azonban nem múltak el nyomtalanul felette. Szája sarkába olyan mélyen bevésődtek a barázdák, hogy akkor is látszanak, amikor mosolyog. Testileg legyöngült, két éve többször reszketési rohamok törtek rá a nyilvánosság előtt. Lelkileg is megviselt. Utolsó hivatali idejében olyan érzelmi reakciókat mutatott, amelyeket az előző években sikeresen leplezett.

Merkelnek tisztában kellett lennie azzal, mennyire megerőltető és nehéz lesz utolsó mandátuma. Már 2017-ben, azon a márciusi, pénteki napon, a washingtoni Fehér Házba lépésekor láthatja, hogy szinte semmi sem olyan, mint korábban. Minden egykori amerikai elnök képe eltűnt. A falakon csak Donald Trump fényképei: Trump leteszi hivatali esküjét, Trump a díszszemlén, Trump a bálban. A híres Ovális Irodában most arany színű függönyök lógnak, feudális hangulatot teremtve a világ leghatalmasabb demokráciájának hatalmi központjában.

Az új elnök bemutatja munkatársait. Egy kövér férfi, aki mintha két számmal nagyobb öltönyt hordana, pimaszul vigyorog Merkelre. Ő Steve Bannon. A Breitbart nevű, szélsőjobboldali internetes honlap vezetőjeként vált ismertté, most ő Trump főtanácsadója a Fehér Házban. Szerinte a Nyugat, amelyet Merkel meg akar menteni, dekadens és gyenge, az egyetemes emberi jogok pedig egy vicc. Bannon lángokban akarja látni a világot: „Nagy háború van készülőben. Hatalmas, globális háború az iszlám fasizmus ellen.” Trump forradalmát Európába akarja exportálni új, jobboldali pártok hálózatával. „Merkel és Macron el fognak dőlni, mint a bábok.”

Merkel egy szőkített hajú nőt is lát. Tűsarkújában majd két fejjel magasabb nála. Kézitáskáját az amerikai lobogó csillagjai és csíkjai díszítik – csillogó drágakőutánzatból. Ő Kellyanne Conway, Trump választási tanácsadója, az „alternatív tények” fogalmának megalkotója. Kampányában nagy szerepet játszott Merkel. Mivel ez az „őrült kancellár asszony” megnyitotta a határokat a menekültek előtt, Németországban a nők nem mehetnek ki többé biztonságban az utcára – állította Conway. Ez volt Trump egyik érve a mexikói határra tervezett fal mellett.

Merkel a négyszemközti megbeszélésen próbálja meggyőzni Trumpot az Oroszország elleni közös vonalról. Attól tart, hogy Putyin különben megszegi Ukrajnában a fegyverszünetet, amelyről éppen ő állapodott meg vele nemrég. Ez esetben háború fenyegetné Európát.

Merkel felkészült arra, hogy Trump közismerten csak rövid ideig képes figyelni egy dologra. Mint egy elkényeztetett gyermek, durcásan „kikapcsol”, ha néhány percnél tovább kell koncentrálnia. Ezért rövid, személyes történetet mesél Trumpnak az NDK-s bezártságról, oroszországi utazásairól, Putyinnal kapcsolatos tapasztalatairól. Trump hallgatja, majd hirtelen megkérdezi: „Melyik nyelvet nehezebb megtanulni, az angolt vagy az oroszt?”

Merkel megpróbálja lebeszélni őt a párizsi klímaegyezmény felmondásáról. A következő években is újra meg újra megpróbálja majd. Trump a hamburgi G20-as csúcson meg fogja tagadni a Merkel által előkészített zárónyilatkozat aláírását, mert abban megemlítik bolygónk felmelegedését. A következő, Kanadában rendezett csúcson a kancellár asszony a vendéglátóval, Justin Trudeau-val együtt térden állva könyörög neki, hogy legalább egy kicsit közeledjék hozzájuk a klímavédelem kérdésében. Mire Trump két cukorkát húz elő zakója zsebéből, az asztalra dobja Merkel elé, és gúnyosan így szól: „Hé, Angela, nehogy azt mondd, hogy semmit nem adok neked.”

Most, a Fehér Házban Merkel engedményeket jelent be a NATO-befizetéseket illetően, nehogy Trump lerombolja a védelmi szövetséget. Németország növelni fogja védelmi kiadásait, és amerikai fegyvereket fog vásárolni – teszi hozzá. Az elnök erre azzal sokkolja Merkelt, hogy a fejére olvassa, Németországnak nemcsak mostani GDP-je 2 százalékát kell fegyverkezésre fordítania, hanem utólag fizetnie kell azokért az évekért is, amikor nem adott ki elegendő pénzt – méghozzá kamatostul!

Az egész látogatás alatt a brit miniszterelnök asszony esete lebeg Merkel szeme előtt, kezét testéhez szorítja. A protokoll „colonnade walk” sétája során oszlopsoron át kell lemenniük egy lejtős feljárón, amelyet annak idején a kerekesszékkel közlekedő Franklin D. Roosevelt elnöknek építettek. Merkel rendkívül óvatosan lépked. Trump érzi bizonytalanságát. „Megfogjam a kezed?” – kérdezi. „Nem” – válaszolja határozottan Merkel.

Ám az elnök még nem végzett. A sétát követő közös sajtókonferencia, amelynek a Keleti szoba ad helyet, már majdnem véget ér, amikor végső provokációba kezd. Trump kijelenti, hogy Obama mindkettőjük telefonját lehallgatta: „Legalább talán mégis van valamink, ami közös.” Ez pimaszság, hiszen valójában azt jelenti: nincs semmi közös dolgunk. Ráadásul Merkel egész nap a közös érdekeket próbálta megtalálni. És ami még rosszabb: a kancellár asszony telefonját valóban lehallgatta az NSA amerikai titkosszolgálat. Ám az, hogy Obama lehallgattatta volna a kampányidőszak alatt Trump telefonját, fantazmagória. Trumpnak sikerült hazugságszövevényébe bonyolítania a kancellár asszonyt.

Bármit válaszol erre Merkel, az mindenképp botrány. Akkor pedig látogatása kudarcnak számít, és már röviddel Trump hivatalba lépése után az egész világ számára bebizonyosodik, hogy a német kancellár asszony nem képes összetartani a Nyugatot. Napirendre kell térnie az arcátlanság felett. Bannon rázkódik a nevetéstől. Trump munkatársai helyeselnek, néhány újságíró is. A teremben lévőket a maga oldalára állította Trump.

Ám a nyilvánosságot nem. A döntő pillanatban ugyanis a kamerák a kancellár asszony arcát mutatják. Merkel röviden Trumpra néz, majd tekintetét, mely mély megvetést tükröz, tüntetően elfordítja. Mindenki, aki érteni akarja, érti. A jelenet azonnal elárasztotta a világhálót, az arckifejezésből milliószor megosztott mém lesz. „Mindannyian Angela Merkel vagyunk”, olvasható alatta. A német kancellár asszony egyszeriben a liberális Amerika hőse – és a liberális világé.

Rátalált szerepére. Elfoglalja a világtörténelemben azt a helyet, amelyet Obama jelölt ki neki a Hotel Adlonban, a vacsora alkalmával. Ez – és csakis ez – kancellársága utolsó hivatali idejének értelme.

Merkel nyilvánosan visszautasítja ugyan a szabad Nyugat utolsó védelmezője címet, groteszknek, szinte abszurdnak nevezve azt. De a neki tulajdonított dicsőség azért természetesen legyezi hiúságát. Nagyon is tudatában van szerepének, és játszik vele. Ezért legnagyobb beszédét sem a német parlamentben, a Bundestagban mondja el, hanem az USA keleti partján, Cambridge-ben. 2019. május 30-án 20 ezer vendég előtt beszél a Harvard Egyetem végzőseinek ünnepségén. Hazájában sohasem volt ekkora közönsége. Itt, a Harvardon gyűlt össze az amerikai liberális elit. Az USA legrégibb egyeteme Trump-ellenes zóna. A német kancellár asszonyt ugyanazért tisztelik, amiért folyamatosan hazudozó elnöküket utálják. „Egyike a világ leginkább tisztelt globális vezetőinek, imponáló szellemi képességgel, humorral, bátorsággal és empátiával, aki nemcsak saját nemzete, hanem az egész világ alakításán fáradozik” – e himnikus szavakkal köszönti őt a Harvardi Diákszövetség fiatal, ázsiai származású elnöknője.

A csodálatba némi szépítés is vegyül. Merkel vezette be Németországban a minimálbért és a házasságot mindenki számára, leállíttatta az atomerőműveket, következetesen küzdött a klímaváltozás ellen, és új hazát adott egymillió háborús menekültnek. Noha Merkel a pódiumon kissé csóválja a fejét, amikor dicsérik, arcáról mégis sugárzik a boldogság. Az, hogy e vívmányok többségét milyen nehezen fogadtatta el szociáldemokrata koalíciós partnerével és a társadalommal, amely sokkal modernebb volt már, mint amilyennek a kereszténydemokrata CDU látni szerette volna, a Harvardon senkit nem érdekel. A történészek is szívesen átsiklanak egyes részletek felett.

A történelembe Trump ellenlábasaként fog bevonulni Angela Merkel. A Harvardon valami személyes élményt akar adni útravalóul a diákoknak. Ezért mesél a berlini fal leomlása előtti és utáni életútja nehéz döntéseiről, az NDK-ban végzett tudományos munkájáról és politikusi pályájáról az újraegyesült Németországban, szól a bátorságról és a hitelességről. „Ehhez az is hozzátartozik – mondja –, hogy a hazugságokat nem hívjuk igazságnak, és az igazságot nem nevezzük hazugságnak.”

E szavakra az amerikaiak felugranak a helyükről, és frenetikusan ünnepelni kezdik Merkelt. Noha beszédében egyszer sem ejtette ki az amerikai elnök nevét, minden szavát vele való leszámolásként értelmezik. A kancellár asszonyt hősként ünneplik – és a jó Amerika értékeinek képviselőjeként. „A jót közös törekvéssel meg tudjuk valósítani – mondja. – Egyedül nem fog sikerülni. Jobban, mint valaha, multilaterálisan kell gondolkodnunk és cselekednünk, globálisan a nemzeti helyett, a világra nyitottan, nem elzárkózva.” A publikum el van ragadtatva. Merkel szavaiból a trumpizmus elleni harcra való felhívást hallják ki. „Semmi sem magától értetődő. Személyes szabadságunk sem. A demokrácia, a béke és a jólét sem.”

Alig két évvel később a történelem igazolta Merkelt. Diadalmaskodott. Trump elvesztette a választást, a NATO nem bomlott fel, az Egyesült Államok ismét tagja lett a párizsi klímaegyezménynek. Trump végleg hiteltelenné vált végeláthatatlan hazudozásával a választás meghamisításáról, valamint a Capitoliumot megostromló csőcselék miatt. Steve Bannonnak nem sikerült jobboldali forradalmat szítania Európában. A csillogó táskás és alternatív tényes Kellyanne Conway feladta, és visszavonult a közéletből, miután lánya nyilvánosan kijelentette: „Anyám foglalkozása tönkretette az életemet.” A Fehér Házban nem lógnak többé aranyozott drapériák.

És Amerikának megint olyan elnöke van, aki kiszámítható politikát akar folytatni. Nemcsak Amerikáért, hanem az egész világért és az egész világgal. Merkelnek ezúttal nem kell különösképpen felkészülnie fehér házi látogatására, Joe Bident régóta és jól ismeri. Obama egykori alelnöke célul tűzte ki, hogy ismét együttműködjék a nyugati szövetségesekkel, és Amerika hatalmát az emberi jogokért folyó harc szolgálatába állítsa az egész világon. Tizennégy évvel idősebb ugyan a kancellár asszonynál, és fizikailag még nála is gyöngébbnek tűnik, de az új amerikai elnökkel a szabad világ visszanyerte természetes vezetőjét.

Merkel történelmi küldetése teljesült. Hosszú útjának utolsó szakasza itt véget is érhetne. Új életet kezdhetne, ahogy a Harvardon fogalmazott: „Ki tudja, mi jön a politikai karrierem után? Teljesen nyitott kérdés. Csak egy dolog világos: valami más és új.” Mindenki érezte, mennyire örül ennek.

Az utolsó háromnegyed évet a 2021-es választásokig ragyogó nemzetközi búcsúlátogatásokkal tölthetné. De hónapokig nem utazik sehová. A férfiakat, akikkel viaskodik, már nem Vlagyimir Putyinnak, Hszi Csin-pingnek, Boris Johnsonnak vagy Recep Tayyip Erdoğannak hívták, hanem Armin Laschetnek és Markus Södernek, Bodo Ramelow-nak és Reiner Haseloffnak. Hivatali ideje végén a történelem megint egy teljesen új, talán addigi legnagyobb kihívása elé állítja Merkelt. G20-as csúcs helyett most „a szövetségi kancellár asszony tanácskozása a tartományi miniszterekkel” van napirenden. Angela Merkel ezúttal a koronavírus ellen küzd – és a föderalizmus csapdáival. Esetszámokról, R-faktorról, PCR-tesztekről, FFP2-maszkokról folyik a vita. A válság nemcsak Merkel politikai örökségéről szól, hanem utódjáról és a CDU-ról is mint Európa utolsó néppártjáról – és arról, hogyan ítéli majd meg a történelem Angela Merkelt és tizenhat évét Németország élén. Tudatában van annak, hogy a történelemkönyveket ezekben a hónapokban újraírják.

Ezért növekvő kétségbeeséssel küzd a válság megoldásáért – és presztízse megőrzéséért. A huszadik miniszterelnöki konferencia gyötrelmes kilenc órán át tart. Először az oltásról vitatkoznak. Túl kevés oltóanyag áll rendelkezésre. Merkel bizalmasával, az Európai Bizottság elnökével, Ursula von der Leyennel meg akarta szervezni egész Európa oltóanyag-ellátását – sőt, a világ szegény országaiét is. Most pedig még Németország számára sincs elegendő. Ami kevés van, annak hatékonyságát kétségbe vonják, túl bürokratikusan osztják szét, túl lassan használják fel. Május végéig, jelentette be Joe Biden, minden felnőtt amerikai számára biztosítják az oltóanyagot. Merkel szeptember végére ígérte ugyanezt a németeknek. Nem tudja, képes lesz-e betartani akár ezt a kései határidőt is. Éppen Donald Trump volt az, aki megelőzte őt az életmentő vakcinák beszerzésében. És Boris Johnson Nagy-Britanniában szintén. Meg Benjámín Netanjáhú, a konzervatív izraeli miniszterelnök. Csupa olyan politikus, aki Merkel szerint a történelem rossz oldalán áll.

A koronavírusteszteket is későn szerezte be a Merkel-kormány. Az iskolák, napközik és óvodák március elején úgy nyitottak ki megint, hogy nem kapták meg a beígért gyorsteszteket. Az Aldiban és a Lidlben pedig ekkor már rég a polcokon voltak. A bezárt éttermeknek, boltoknak és vállalkozásoknak szánt segélyek sem jutnak el az érintettekhez, mert a kormánynak nem sikerült létrehozatnia a weboldalakat, ahol az igényeket be lehetett volna nyújtani. A fertőzőláncok digitális nyomkövetésében éppúgy csúfos kudarcot vallott az ország, mint az iskolai online oktatás megszervezésében.

„Kicsúszott a kezünkből” – kényszerült beismerni az év elején Merkel. A koronavírus mutánsai egyre gyorsabban terjednek, az ország „lőporos hordón ül” – jelentette ki. A kancellár asszonynak nem sikerült ősszel idejében keresztülvinnie a második lezárást.

Államvezetői rátermettségét egészen addig a sikeres válságkezelések bizonyították. Noha Merkel mindvégig meg akarta hagyni a lakosságot abban a hitben, hogy ezek a krízisek egyáltalán nem lesznek hatással a német hétköznapokra, minden egyes globális válsággal erősödött annak érzete, hogy az ország immár nem sebezhetetlen. A nemzetközi pénzügyi válságban a németek megtakarításaikat féltették. Az euró krízisében a közös valuta és az Európai Unió volt a tét. A menekültválságban számos város és község nem tudta már, hol helyezzen el annyi migránst, és hogyan szervezze meg a konfliktusoktól terhes együttélést. De csak most, a Merkel-éra utolsó és legnagyobb kihívása, a minden családot érintő és életek tízezreit követelő koronavírus-válság foszlatta szét végérvényesen a német önelégedettséget és gondtalanságot.

Pedig Merkel hatalma eme utolsó válság alatt nőtt, nagyobb volt, mint bármelyik háború utáni kancelláré. Szuverén az, aki dönthet a szükségállapotról, írta Carl Schmitt. Merkel dönthet róla, mint még egyetlen kormányfő sem előtte. A színházakat és az éttermeket bezárják, az irodák és a játszóterek kiürülnek, az utazásokat lemondják. A lakosokat még a zöldterületekről is elküldi a rendőrség. Egyszeriben a járásoknak is van határuk, amelyek feltartóztatják és visszafordulásra kényszerítik az embereket. Egy teljes hétvégén azon vitatkozik Németország, hogy szabad-e parkban padon ülve olvasni. A gyülekezési jogot korlátozták, a vallásgyakorlás szabadságát felfüggesztették. A gyerekek nem járnak iskolába, a nagyszülők magukra maradnak otthon. A nyilvános helyeken sok helyütt maszkot kell hordani.

Ennyi állami beavatkozás még sosem volt. De ennyi állami tehetetlenség sem. Merkel még azt sem képes elintézni, hogy az egészségügyi hivatalok egységes szoftvert kapjanak. Hogy ugyanazon a hívószámon lehessen kérni egész Németországban az oltási időpontot. Hogy az otthonról oktató tanárok tabletet vagy legalább szolgálati e-mail-címet kapjanak. Minél tovább tart a pandémia, annál radikálisabban szorgalmazza Merkel a teljes lezárást. A végén már csak felhívásokkal és tilalmakkal kormányoz – talán azért is, mert felismerte, mi minden nem működik az általa tizenhat éven át vezetett országban. Amint hatalma málladozni kezd, egyre inkább saját tekintélyébe kapaszkodik. Ám szemlátomást ez is fogy.

Merkel ekkor már több mint egy éve nem foglalkozik a Nyugat, a NATO vagy a klíma megmentésével. Most azzal küszködik, hogy a fodrászok és pedikűrösök ismét kinyithatnak-e. Hogy a konyhastúdiókra más szabályok vonatkozzanak-e, mint a bútoráruházakra. Hogy a kempingek Mecklenburg–Elő-Pomerániában zárva maradjanak-e. Vagy hogy a gyerekek egyszerre csak egyik barátjukkal találkozhatnak-e, vagy általában is csak eggyel tarthatnak kapcsolatot.

A tudósok, akiknek a tanácsát Merkel kikéri a pandémia alatt, „No Covid”-stratégiát javasolnak: a vírus kiirtásának lehetőségét időben korlátozott, de kőkemény lezárásban látják. De az országos és az öt tartományi választás évében a politikusok ezt nyilvánvalóan nem merik megtenni választóikkal. Lavíroznak. Február elején Merkel még kicsikarta a tartományi miniszterelnököktől azt a határértéket, hogy 100 ezer lakosra maximum 35 új fertőzés eshet egy héten belül. Három héttel később hagyta magát rábeszélni 50-re. A lezárásnak csak 100-as esetszámnál kell újra életbe lépnie. A nyitás egyes lépéseit annyira zavarosan kötik különböző értékekhez, hogy bonyolult grafikonon kell összesíteni. Ez maró gúnyolódások céltáblája. Pedig már javában közeledik a harmadik koronavírus-hullám.

Amikor Merkelnek két héttel húsvét előtt nem sikerül a kijárási tilalmat keresztülvinnie, egy március 23-a előtti, kaotikus éjszakai ülésen az az ötlete támad, hogy meghosszabbítja legalább az ünnepnapokat. De a kormánya még ezt az ötnapos „húsvéti pihenőt” sem képes megszervezni. Két nappal később fogcsikorgatva mindent visszavon, és bocsánatot kér a polgároktól: egyedülálló eset.

Németország a pandémia alatt rosszul kormányzott országként tapasztalja meg magát. Még a vezetők is egymás idegeire mentek. „Nem tudom, mit ivott. Nem ön itt a kancellár – támad Markus Söder bajor miniszterelnök a szociáldemokrata pénzügyminiszterre, Olaf Scholzra, a bajba jutott vállalatoknak szánt, többmilliárdos szükségalap vitájában. – Ön nem Németország királya vagy a világ ura. Ne vigyorogjon itt, mint egy hupikék törpike.” Néhány héttel korábban a türingiai miniszterelnök, Bodo Ramelow azt mesélte, hogy a Merkel vezette ülések alatt a mobilján Candy Crusht játszik. A többiek pedig sudokut oldanak meg. A testület, amellyel Merkel Németországot irányítja a koronavírus-válság idején, köznevetség tárgya.

Merkel hivatali idejének utolsó szakasza a Fehér Házban vette kezdetét, és Aprajafalván ért véget. Nemcsak a tartományi miniszterelnökök kergetik kétségbeesésbe. Már a választópolgároknál sem áll jól a szénája. „Szívesen jelentenék be már valami jót is” – sóhajt fel az egyik kormánynyilatkozat alkalmával. Tudja, hogy már nem hallgatnak rá, és nem hisznek neki. Folyton csak R-értékekről, heti esetszámokról, mutánsokról, vírusszekvenciákról kell beszélnie, mintha nem a kancellár és a világ legbefolyásosabb asszonya, hanem a kormány vírusszakértője lenne. Az emberek egyszerűen csak jó kormányzást akarnak, máskülönben a soron következő pihenőszabadságra vágynak, és be szeretnének ülni barátaikkal egy vendéglőbe. A válság és az általános tehetetlenség felőrölte idegeiket, elnémította, kétségbe ejtette vagy feldühítette őket. Merkelnek ugyanakkor egyre ostobábbnak tűnnek a polgárok, erőszakos gyerekeknek, akik képtelenek értékelni szüleik erőfeszítéseit. A hosszú, közös út végén, úgy tűnik, elhidegült egymástól az ország népe és a kormányfő.

És már a világ sem ismeri el Merkelt. Nemrég még a szabad világ utolsó hőseként tisztelték, New York-i, londoni és tel-avivi liberálisok okos, a felvilágosult értékek mellett elkötelezett államfőként ünnepelték, most pedig hirtelen egy kockázatokat nem vállaló, agyonbürokratizált, technikailag hátramaradt ország fáradt vezetőjét látja benne a világ közvéleménye. Számos német média, amely hosszú ideig nibelungi hűséggel zengte a dicséretet a világ legjobb országának legjobb kancellárjáról, most elfordul tőle. Nem is érdemes a lemondását követelni, hiszen úgyis már csak néhány hónapig marad a hivatalában, írják róla egy vezércikkben.

A szövetségi választási küzdelem és a kérdés, hogy ki lesz a köztársaság következő kancellárja, szintén már rég a végtelenségig elhúzódó koronavírus-válság örvényébe került. A kormány tehetetlensége mindenekelőtt a CDU-nak árt drámaian. Elvégre a párt legfőbb üzenete évtizedek óta a kiszámítható kormányzás ígérete volt. A választópolgárok bizalmát azonban eljátszotta. A CDU súlyos identitásválságba zuhant, amely felszínre hozta az utóbbi évek mulasztásait. 2021 tavaszán a felmérések szerint a CDU szabadesésben van.

Merkel egy okos, liberális, pragmatikus, érzelemmentes powerwomant szeretett volna utódjának. Amilyen ő. Annegret Kramp-Karrenbauer nem felelt meg e magas elvárásoknak. Ezután három férfi szállt ringbe Merkel örökségéért, akik döntő kérdésekben támadták politikáját. Armin Laschet csak kelletlenül járult hozzá Merkel koronavírus elleni intézkedéseihez, Markus Söder az évszázad baklövésének tartotta Merkel menekültpolitikáját, Friedrich Merz pedig történelmi tévedésnek Merkel kancellárságát. A súlyos hatalmi harctól, amelyet végül Armin Laschet nyert meg, Merkel távol tartotta magát. Úgy tűnt, mintha ebben a sorsdöntő kérdésben tüntetően elhatárolódna pártjától. És éppen ebben, a CDU számára oly kényes helyzetben léptek hatásosan színre a Zöldek (Die Grünen), első ízben állítva női kancellárjelöltet Annalena Baerbock személyében, úgymond Merkel igazi utódjaként.

Az őszi választások kimenetele teljesen bizonytalan. És az is, hogy ki lép Angela Merkel örökébe.

2

Laschet lazít

Amikor Markus Söder és Armin Laschet először beszél egymással a kancellári székért folyó rivalizálásukról, egy másik ambiciózus vidéki politikus jelenlétében teszik mindezt: Szászországi II. Frigyes Ágost közvetlen alattuk áll a drezdai Neumarkton. A szász király ugyan majd 170 évvel ezelőtt kiesett a postakocsiból, és meghalt, de bronzszobra ott csillog a nyári naplementében. Söder és Laschet éppen szünetet tart az előkelő Steigenberger Hotel de Saxe erkélyén. A királyon túl egészen a Frauenkirchéig ellátnak. Laschet rágyújt egy Buena Vista márkájú szivarkára, ami spanyolul annyit tesz: jó kilátás. Valóban az.

Ezen a napon, 2019. augusztus 26-án a Steigenberger Hotelben ülésezik a Kereszténydemokrata Unió (CDU) és a Bajor Keresztényszociális Unió (CSU) pártvezetése. A szénipar leépítéséről vitatkoznak, Söder pár évvel előbbre akarja hozni, mert már Bajorországban is tüntetnek péntekenként a fiatalok a klímavédelemért. Laschet nem akarja, mert azon tartomány élén áll, amely a legnagyobb terhet viselné a barnaszénerőművek 2030-as leállításával. A Frauenkirche 1/2 konferenciateremben ugyan még mindig Merkel vezeti az ülést, de egészségi állapota megrendült, az elmúlt hetekben több nyilvános fellépésen egész testében reszketett. És Annegret Kramp-Karrenbauer, akit utódjául szeretett volna, már sokat vesztett a tekintélyéből.

A Merkel utódlásáért vívott harc még nem tört ki nyilvánosan, de a két potenciális utód az ülés szünetében úgy szimatolja körül egymást a hotel erkélyén, mint két kölyökkutya. Laschet megkérdezi Södert, miért nem mondja meg neki nyíltan, hogy kancellár szeretne lenni. Söder hevesen gesztikulálva utasítja vissza: Kancellár? Ő? Soha! Túl jól érzi magát ahhoz Bajorországban. Neki csak az a becsvágya, hogy megint naggyá tegye a CSU-t. CSU-pártelnökként azonban nem mondhat le nyilvánosan országos ambícióiról. A párttagok elvárják a bajor miniszterelnöktől, hogy egyenrangú partnerként tárgyaljon a CDU-val. Többről tényleg nincs szó.

Majd ellentámadásba megy át: Laschet egyszerűen bevallhatná, hogy kancellár szeretne lenni. Mire Laschet: Kancellár? Semmiképp! Észak-Rajna–Vesztfália sorsát nagyon a szívén viseli. Épp most vágott bele a tartomány felvirágoztatásába. Semmi nem vonzza Berlinbe. Nyíltan ezt nem mondhatja, sajnos, mivel a Rajna és a Ruhr mentén élők elvárják, hogy a legnagyobb tartomány miniszterelnöke egyik esélyese legyen a kancellárságnak. Többről tényleg nincs szó.

És ez így megy jó ideig. A drezdai erkélyen mindketten bőbeszédűen esküdöznek, hogy a legcsekélyebb késztetést sem érzik a kancellárjelöltségre. Néhány párttársuk egészen közel áll hozzájuk, fültanúja a beszélgetésnek, innen lehet tudni róla.

A körülöttük állók egyike sem hiszi egyetlen szavukat sem. Ők sem hisznek egymásnak. Mégis megjátsszák egymás előtt az ártatlant. Csak nem túl korán elárulni az ambíciót. Várni a megfelelő pillanatra, mint a versenykerékpáros, aki csak akkor iramodik meg a szélárnyékból, amikor tudja, hogy megnyerheti a sprintet.

Söder 2020 márciusában rajtol. Nem követ semmilyen stratégiai tervet, intuitív módon cselekszik a növekvő válság közepette. Érzi, hogy a koronavírus elleni határozott fellépés közel viszi őt a kancellár asszonyhoz, és a népszerűségi skálák csúcsára juttatja.

Laschet túl későn veszi észre, hogy Söder már rákapcsolt. Talán azért, mert másra figyel. Annegret Kramp-Karrenbauer februárban lemondott a pártelnökségről, és bejelentette, hogy nem lesz kancellárjelölt. Ezzel teljesen felborította Laschet haditervét. El akarta ugyan venni Kramp-Karrenbauertől a kancellárjelöltséget – de sokkal később. Néhány hónapig még neki kellene felfognia az ellenszelet, mielőtt Laschet félreállítaná.

Friedrich Merz megnyerése sem sikerül, pedig Laschet bízott benne. És akkor még teljesen váratlanul Norbert Röttgen is bejelentkezik a pártelnöki székért. A Merkel utáni pártvezetői posztért folyó küzdelemben Laschet csak nehezen tudja tartani eredetileg kedvező pozícióját. De legalább régi vetélytársát, Jens Spahnt sikerült vezetői csapatába integrálnia. Ezek a manőverek azonban minden figyelmét lekötötték.

Laschet kezdetben sokáig nem méri fel a koronavírus-válság dimenzióit. És azt kell látnia, hogy Söder megelőzi őt. A március végi közvélemény-kutatások szerint jókora előnyre tett szert. Vissza kell vágnia, ki kell bújnia a szélárnyékból, bele kell vetnie magát az ellenszélbe.

Most, 2020 tavaszán nemcsak a két miniszterelnök közötti rivalizálás válik tisztán láthatóvá – a válságban megmutatkozik az is, mennyire eltérően gondolkodnak, milyen másként politizálnak. Nyilvánvalóvá válnak a stratégiák és a jellembeli tulajdonságok, amelyek egy év múlva meghatározzák majd a végső küzdelmet, előrevetítve, hogy választási győzelme esetén melyikük hogyan kormányozna kancellárként.

Armin Laschet terve a következő: Söder vezette a lezárásba a németeket – ő, Laschet fogja majd kivezetni őket abból. Az iskoláknak, színházaknak, boltoknak valamikor ki kell nyitniuk. És ezúttal ő lesz az, aki ezt elsőként hirdeti meg.

Felhívja tehát Merkelt, és közli, hogy a helyes koronavírus-stratégiáról folyó vitákat az addigiaknál nyitottabbá kívánja tenni. Nagyon rossz ötlet, válaszolja Merkel. Az embereknek nem kell a lezárásról vitatkozniuk, hanem továbbra is szépen otthon kell maradniuk.

Merkel óvja a németeket a „türelmetlenségtől”. Ehhez felvesz telefonjával egy podcastot, míg otthon van karanténban. A különös hangzás, amely az idősebbeket a második világháborús rádióközvetítésekre emlékezteti, illik az üzenet drámaiságához. Hogy meddig tart „ez a nehéz idő”, azt senki sem tudja megmondani jó lelkiismerettel, jelenti ki a kancellár asszony, és kitartásra buzdít: „Az új fertőzések napi száma sajnos nem ad okot a lazításra vagy a szabályok feloldására.”

A kormány természetesen megtervezhetné a lezárás feloldási stratégiáját már azalatt, amíg az ország dermedten várakozik. De a politika nem így működik, legalábbis Merkelnél. Ő aprólékosan kormányoz, egyik napról a másikra. A tervezés csak akadály, korlátozza a manőverek mozgásterét. Mivel állandóan új problémák merülnek fel, Merkel inkább mindent nyitva hagy. Ez a szigorúan csak a reagálásra szorítkozó kormányzási stílus bevált a nagy, váratlan krízisekben, amelyek hivatali idejét jellemezték. És most a koronavírus-válságot is ugyanúgy kezeli, ahogyan korábban az eurókrízist, a pénzügyi és a menekültválságot.

A politikusoknak egységesen kell fellépniük, magyarázza Laschetnek telefonon. Az eltérő, egymásnak ellentmondó vélemények csak elbizonytalanítják a lakosságot. Laschet úgy véli, ennek az ellenkezője az igaz: ha a lakosság azt látja, hogy problémáit a kormány komolyan veszi, akkor bízik csak az előírásokban. A koronavírus elleni intézkedésekbe vetett bizalmat a vita nem rengeti meg. Egy demokráciában éppen az ellentétes nézetek vitája teremt legitimációt az alapjogokat messzemenően érintő beavatkozáshoz. Ám ezzel az érveléssel Laschet nem győzi meg a kancellár asszonyt. Merkel naivnak tartja Laschet emberképét. És bizonyára őt magát is.

Laschet emiatt érzett haragja kitűnik a március 29-én a Welt am Sonntagban megjelent véleménycikke minden sorából. Ez az általa szorgalmazott nyilvános vita nyitánya. „Hamis az a mondat, miszerint túl korai a kilépési stratégiáról gondolkodnunk.” Ez leszámolás Merkellel. „Az az elképesztően népszerű narratíva, miszerint nincs más alternatíva, nem felel meg e kihívás komplexitásának” – írja Laschet.

„Alternatívátlanság” – ez Merkel legeslegfőbb mottója, noha nem használja a kifejezést azóta, hogy 2010-ben az év legrosszabb szavának választották. Merkel-ellenes pártként az AfD tudatosan választotta az Alternatíva Németországért nevet. „Mindig van alternatíva – állapítja meg most Laschet. – Semmilyen válság nem indokolja, hogy ilyen mélyreható beavatkozások előtt ne fontoljuk meg és ne mérlegeljük a mellette és az ellene szóló érveket. A legnagyobb válság idején is érvényes az alkotmányunk. A jogállamiság és a demokrácia mindig érvényes.” Kemény mondatok. Laschet ezzel implicit módon megkérdőjelezi a koronavírus elleni intézkedések alkotmányosságát.

Szövege azonban nemcsak Merkelt veszi célba, hanem közvetlen ellenlábasát, Södert is. „Nem a leggyorsabb döntés a legjobb – írja –, hanem az, amelyik hatékony, és egyúttal az arányosság alkotmányos elvének is megfelel. Mi, politikusok jól tesszük, ha nem szédülünk meg a rendkívüli állapottól és a tettvágytól, hanem ebben a kormányzati helyzetben is mértékletesek és kiegyensúlyozottak maradunk.”

Laschet véleménycikke szombat este épphogy a nyomdába kerül, amikor tragédia híre rázza meg a politikai Berlint. Hessen tartomány CDU-s pénzügyminisztere, Thomas Schäfer aznap reggel a vonat elé vetette magát. Búcsúlevelében azt írta, attól fél, hogy nem fog tudni megfelelni a polgárok koronavírus-segéllyel kapcsolatos elvárásainak – számol be a Frankfurter Allgemeine Zeitung. Néhány órával később eltávolítják az online verzióból a búcsúlevél tartalmára való utalást, nehogy elbizonytalanítsák a lakosságot.

De ekkorra már minden politikus olvashatta, hogy egyikük megroppant a válság súlya alatt, és nem látott más kiutat, mint az öngyilkosságot. Márpedig Thomas Schäfer nem egyszerűen csak egy vidéki politikus volt. Lehet, hogy Hessenen kívül nem mondott sokat a neve, a politikai Berlinben azonban majdnem mindenki ismerte őt, nemcsak kétméteres magassága és széles válla miatt. Kiemelkedő szakembert tiszteltek személyében. Őt szemelték ki Volker Bouffier utódjának. Új hesseni miniszterelnökként nemcsak a CDU, hanem az egész ország egyik legfontosabb politikusává lépett volna elő.

Egyvalakit különösen megrendít az öngyilkosság: Helge Braunt. A kancelláriaminisztert 25 éves barátság kötötte Schäferhez, követte őt a Fiatal Unióban (Junge Union) betöltött tisztségekben, míg a CDU-ban tipikus hatalommegosztás el nem választotta őket: Schäfert a tartományi politikába küldték, Braunt a szövetségibe. Mindketten sikeresek voltak. Braun néhány nappal a halála előtt telefonon beszélt Schäferrel. Nem tűnt kedvetlennek, mondja a kancellári hivatal vezetője főnökének. Angela Merkel és Helge Braun le vannak sújtva: másokhoz hasonlóan ők sem értik a mindig jó kedélyűnek tűnő férfi öngyilkosságát.

Ezen a szombaton egy másik gyászhír is eléri Berlint: Jörn Kubicki, Klaus Wowereit férje meghalt koronavírusban. Őt is sok politikus ismerte, nemcsak a szociáldemokrata SPD-ből. Wowereit, Berlin egykori főpolgármestere volt Németország első nyíltan homoszexuális életet élő vezető politikusa, gyakran vitte magával büszkén férjét a fogadásokra. Mindketten szívesen és sokat jártak társaságba. Wowereitnek és Kubicki barátainak a koronavírus miatt hetekig kell várniuk, amíg sor kerülhet a búcsúszertartásra.

Schäfer öngyilkos lett, Kubicki láncdohányos volt, és súlyos tüdőbeteg. Mégis, haláluk növeli a koronavírus okozta fenyegetettség érzését a szövetségi politikusok, munkatársaik és az újságírók körében. Ebben a politikai Berlin sem különbözik egy falutól, amely felbolydulva tárgyalja, ha meghal valaki közülük olyasvalamiben, amit addig csak a médiából ismertek.

Ebben a hangulatban Laschet Merkelre és Söderre gyakorolt kritikája, valamint a koronavírus-helyzet nyílt megvitatására irányuló kérése eredménytelen marad. Mindenkinek elment a kedve a lazításoktól. Egy nappal később pedig Laschet újabb bizonyítékot szolgáltat kritikusainak arra nézve, hogy nem veszi elég komolyan a koronavírust.

Szülővárosában, Aachenben meglátogat egy „virtuális kórházat”: az egyetemi klinika orvosait, akik a heinsbergi fertőzött terület betegeit kezelik, távgyógyászati rendszerrel bekapcsolják Észak-Rajna–Vesztfália kórházainak diagnosztikai hálózatába. Jó projekt – ám a média csak egy apró malőrről tudósít: Laschet rosszul tette fel a maszkot, az orra szabadon maradt. Ugyanúgy, mint majd a németek millióinak az elkövetkező hónapokban. De a miniszterelnöknek és a lezárások ellenzőjének a nyilvánosság nem bocsátja meg ezt a figyelmetlenséget: így néz ki az, aki nem veszi komolyan a járványt!

Hogy ezt hogyan is kell jól csinálni, nem sokkal ezután megmutatja Markus Söder. Ő külön a bajor tartományi színekkel ékesített maszkot készíttetett magának, kék-fehér rombuszokkal. A tartományi parlamentben, kamerák előtt teszi fel, szép lassan, nagy műgonddal. Söder tudja, hogy a médiának olyan képekre van szüksége, amelyeket kontrasztként vághat össze Laschet félresikerült fellépésével. A bajor miniszterelnök televíziós újságíróként kezdte pályáját.

A bohóctréfa ugyanakkor elvonja a figyelmet a német koronavírus-politikában bekövetkező drámai változásról. A Robert Koch Intézet (RKI) április elején revideálja addigi álláspontját, miszerint a maszk hordása fölösleges, szép csendben módosítják ezt a bekezdést az intézet honlapján. Néhány héttel azelőtt igazgatójuk, Lothar Wieler még óvott is a maszk viselésétől. A kancellár asszony sem javallotta. Belső körben „vírusszórónak” nevezte. A kormány elmulasztott megfelelő mennyiségű orvosi maszkot beszerezni. Így a lakosságnak maga készítette maszkokkal kell improvizálnia. Csak most javasolják a vírus elleni küzdelem egyik legfontosabb segédeszközének használatát. Míg a maszk kötelező viselését még a szabadban is elrendelik, el kellett telnie pár hónapnak. Ezt a szigorú szabályozást elsőként, hol máshol, Bajorországban fogják majd bevezetni.

Jens Spahn egészségügyi miniszter később majd bocsánatot kér a járvány elleni küzdelem legsúlyosabb hibájának bizonyuló fatális maszkpolitikáért. De ekkor még nem a kormányt állítják pellengérre, hanem Armin Laschetet. A miniszterelnök továbbra is hisz a stratégiájában. Sőt, még mindig reméli, hogy a maga oldalára tudja állítani a kancellár asszonyt. Laschet azzal számol, hogy Merkel felhagy keményvonalas politikájával, ha a lakosság hangulata megváltozik.

Mindig pontosan ezt tette hosszú kancellársága alatt. Először meghosszabbította az atomerőművek üzemidejét, hogy aztán radikális fordulattal kiszálljon az atomenergiából. „Vaskancellárként” ünnepeltette magát, aki nem hagyja, hogy a dél-európai államok adósságát a német adófizetők pénzéből egyenlítsék ki – aztán mégsem dobta ki a görögöket az eurózónából. Évekig ellenszegült az európai menekültpolitika reformjának, nehogy több menekült érkezzen Németországba – aztán 2015-ben egymilliót engedett be az országba. Merkelnek szilárd meggyőződése, hogy a politikusok nem szállhatnak szembe a korszellemmel, hanem csak valamelyest észszerű irányba terelhetik.

Armin Laschetnek tehát minden oka megvan remélni, hogy a kancellár asszony hamarosan olyan koronavírus elleni politikára tér át, amelyben jobban mérlegelik a lezárás következményeit. De téved. Merkel ezúttal nem ismer megalkuvást.

Ezért Laschet fokozza a nyomást: létrehoz egy úgynevezett szakértői tanácsot. Ennek feladata kidolgozni az „átlátható kritériumokat és stratégiákat a társadalmi és közéletbe való visszatéréshez”. Vagyis pontosan ahhoz, amiről Merkel nem hajlandó beszélni. A bizottság összetétele imponáló, csupa elismert, enyhén konzervatív beállítottságú tudós és gyakorlati szakember, köztük Stephan Grünewald pszichológus, Renate Köcher, az Allensbach Közvélemény-kutató Intézet vezetője, Otfried Höffe filozófus, Armin Nassehi szociológus és Christiane Woopen erkölcsfilozófus. Ennél nagyobb neveket Merkel sem nagyon tudna mozgósítani. És Hendrik Streeck személyében egy virológus is van köztük. Ez a tulajdonképpeni üzenet: csak egy virológus.

Félreérthetetlen utalás arra, hogy Merkel egyoldalúan kér tanácsot. Amikor a miniszterelnökök konferenciája – még személyes jelenlétben – előkészületek nélkül beletántorodott az iskolák bezárásába, a tanácskozásokra három szakértő kapott meghívást a kancellár asszonytól: Christian Drosten, az időközben híressé vált virológus, Lothar Wieler, a Robert Koch Intézet vezetője, és Heyo K. Kroemer, a berlini Charité igazgatósági elnöke. Három orvos. Más területről nem érkezett szakértő. Laschet ezzel szemben azt üzeni: pontosan tudni akarom, milyen hatással van a pandémia az oktatásra, a gazdaságra, a családokra. Egészében közelíti meg a problémát, míg Merkel és Söder egyoldalúan. Laschet legalábbis azt szeretné, ha így látnák az emberek.

Az észak-rajna–vesztfáliai miniszterelnök egy lépéssel még tovább megy: tudományos érvekkel próbálja meghiúsítani Merkel lezárásait. Nagycsütörtök van, és Laschet még húsvét előtt nyomatékosan üzenni akar. Reggelre sajtótájékoztatót hív össze miniszterelnöki hivatalába. Ezen Hendrik Streeck ismertet egy tanulmányt, amelyet Heinsbergben, az első német koronavírus-fertőzött területen készítettek.

Hendrik Streeck virológus 2019-ben vette át Christian Drosten katedráját a bonni egyetemen. A két férfi ismeri egymást, tegeződnek. A koronavírus-válságot mégis egészen eltérően ítélik meg. Streeck már január végén helytelenítette, hogy az Egészségügyi Világszervezet (WHO) a pandémiát „nemzetközi horderejű járványügyi szükséghelyzetként” sorolta be: „Az eddigi adatok alapján az idei influenza nagyobb veszélyt jelent, mint az új koronavírus. A legtöbb embernél, úgy tűnik, csak enyhe tünetek jelentkeznek.” Amikor a vírus március elején felbukkant Németországban, mindenkit megnyugtatott: „Bizakodásra adhat okot, hogy az eddigi közel száz fertőzés ellenére csak elvétve akadtak súlyos esetek, és halálos áldozat nem volt.” Bár az influenzával való összevetést később mellőzni fogja, továbbra is megmarad alaptételénél, hogy a koronavírus nem olyan veszélyes, mint állítják.

De Streecket és tézisét csak Laschet teszi népszerűvé. Azzal, hogy meghívja a düsseldorfi miniszterelnöki hivatalba, mintegy ellenpápának teszi meg őt – a nagy nyilvánosság által elismert „koronapápa”, Christian Drosten, mindenki őt látja szakmai tekintélyként a kancellár asszony irányvonala mögött. Streeck sajtótájékoztatóján két másik bonni professzor is jelen van, de ők csak szekundánsnak tűnnek.

A sajtótájékoztató tétjét maga Laschet világítja meg, amikor bemutatja Streeck COVID-19 Case-Cluster-Study [Klaszterelemzés a Covid–19-ről] elnevezésű kutatási projektjét: „Az eredményeknek alá kell támasztaniuk politikai döntéseinket a jövő héten, a tartományi miniszterelnökök és a szövetségi kancellár asszony találkozóján.”

Laschet elvesztette az első párbajt Markus Söderrel a miniszterelnöki konferencián, amikor az iskolák bezárásáról volt szó. A visszavágóra maga gondoskodott a tudományos munícióról.

A heinsbergi tanulmányban Streeck megállapította, hogy hány fertőzött volt, illetve van abban a járásban. A felderítetlen esetek lehetséges számát, a halálozási rátát és terjedési módokat is ki akarja deríteni. De sietnie kell. Nem akarja megvárni, amíg tanulmányát – ahogy az szokás – egy tudományos szaklap ellenőrzi. Sőt, a nyilvánosság elé lép, annak ellenére, hogy csapata alig a minták felét analizálta. Laschetnek meg kell kapnia „tudományos” érveit még a Merkellel és Söderrel való következő, döntő találkozó előtt. Streeck „köztes eredményei” még két A/4-es oldalt sem tesznek ki.

Ennek ellenére beszédesek. A tanulmány szerint Gangelt község lakosainak 15 százalékában már kialakult az immunitás. Ezzel „megkezdődött a nyájimmunitás kialakulásához vezető folyamat”. A letalitás, vagyis a fertőzöttek halálozási aránya körülbelül 0,37 százalékos. Szenzációs érték. A kancellári hivatalban 1,98 százalékkal számolnak – ezt az értéket az elismert amerikai Johns Hopkins Egyetem számította ki Németországra. Az elhalálozás veszélye ezek szerint ötször alacsonyabb volna, mint addig feltételezték.

Ezekre a számokra van szüksége Laschetnek. És Streeck továbbmegy egy lépéssel. Szerinte „most lehetséges a lezárás feloldása, amennyiben a lakosság hozzászokott a higiéniai előírásokhoz”. Laschet elégedett lehet.

Öröme azonban nem tart sokáig. Már egy órával a sajtótájékoztató után egy tudományos újságírókkal tartott online konferencián Christian Drosten alapvető kétségeket ébreszt. Ehhez elég egyetlen mondat: „Egyszerűen annyira kevés a magyarázat, hogy nem lehet mindent érteni.” Ezzel kritikalavinát zúdít Streeckre. A Die Zeit, a Süddeutsche Zeitung és más vezető médiák kétségbe vonják a tanulmány értékét: a felhasznált tesztek nem megbízhatóak, a vizsgált személyeket rosszul összesítették, a következtetések elhamarkodottak.

Merkel maga is a nyilvánosság elé lép ezen a napon. Egyetlen szóval sem említi a Laschet által bemutatott tanulmányt. Csak közvetve kritizálja a részleges lazítást: „A Robert Koch Intézet vezetője az imént ismét elmondta, hogy nincs ok a megnyugvásra. Nagyon könnyen elronthatjuk mindazt, amit eddig elértünk.”

Ugyanakkor ez a vészjósló hangnem a számok alapján nem tűnik indokoltnak. Húsvétra az ország az addigi legmagasabb fertőzésszámra készült, a kórházak szükségterveket dolgoztak ki, az országban minden nővért beosztottak szolgálatba. Ám az ágyak üresek maradnak, a betegosztályokon egyenesen kisebb a forgalom a szokásosnál, mivel számos operációt elhalasztottak, hogy a kapacitást szabadon hagyják a Covid-betegeknek. Ők azonban nem érkeznek, legalábbis korántsem annyian, mint amennyitől tartottak. És a fertőzések száma is jelentősen csökken.

Mégiscsak Streecknek és Laschetnek lett volna igaza, hogy a németek megtanultak együtt élni a vírussal? Eltúlozta Drosten, Merkel és Söder a veszélyt?

A politikában a tények csak muníciót szolgáltatnak a csatához, amelyben eldől, melyik értelmezés – „narratíva” – kerekedik felül. Egy narratívát kétségbe lehet vonni tényekkel. Vagy alá lehet ásni elbeszélője hitelességét.

Laschet tekintélyét mindenesetre már másnap keményen támadják. Nem valamilyen gyanús okból rendelte-e meg a heinsbergi tanulmányt? Talán éppen az ipari lobbi adta rá a pénzt? A felvetések teljesen váratlanul érik Laschetet, mivel Streeck a kutatást saját forrásokból és a tartománytól kapott 65 ezer euró támogatásból finanszírozta. Ezt nem lehet kifogásolni.

Streeck azonban elkövetett egy hibát. Egy PR-ügynökséget is bevont a munkájába, az új Storymachine céget, amelynek alapítói között ott van a Bild egykori főszerkesztője, Kai Diekmann. A bulvárlap nemzedékek óta a balliberális újságírók kedvenc ellensége: a Bildet elvből minden disznóságra képesnek tartják.

A Storymachine a „heinsbergi protokollal” nem keres pénzt, ellenkezőleg, az ügynökségnek ez inkább befektetés: az újonnan alapított cég politikai téren vállal viszonylag kevéssé jövedelmező megbízásokat, hogy ismertté váljék a nagy gazdasági vállalatok körében, ahol jóval nagyobb honoráriumokat fizetnek.

Például a Storymachine társalapítója, Philipp Jessen 2019 júniusában a kancellár asszony jelenlétében előadást tartott a CDU vezetőségének arról, miképp működik a modern kommunikáció a neten. Egész Európára kiterjedő közösségimédia-kampánya során Ursula von der Leyen is igénybe vette a cég segítségét 2019 decemberében, amikor az Európai Bizottság elnökévé választották.

Laschet emiatt semmi gyanúsat nem lát a dologban, amikor a nagyhéten mellékesen tudomására jut, hogy a Storymachine a heinsbergi tanulmány érdekében is tevékenykedik. Amiről nem tud: hogy ne egyedül fedezze a költségeket, a Storymachine vállalatoktól kért anyagi támogatást a heinsbergi projekt médiamegjelenéséhez. Noha csak két középvállalkozás fizetett, amikor ezt a Capital című újság megírja, az a benyomás alakul ki, hogy gazdasági érdekek állhatnak a lezárások enyhítését szorgalmazó Laschet mögött.

Felmerült a gyanú, hogy Streeck megvásárolható. És ezzel Laschet is.

Ő erre úgy érzi, megrágalmazták, és most lép fel csak igazán Merkel koronavírus-politikájának ellenpólusaként. Az észak-rajna–vesztfáliai járványhelyzetet naponta aktualizált grafikonon bemutató felületet (dashboard) készíttet az interneten, ami egyértelmű ellenlépés a Robert Koch Intézet Covid–19-dashboardjára, ahol mindennap közlik az új fertőzöttek számát. A Robert Koch Intézet adataira támaszkodnak a tudósok, a politikusok és a nagy nyilvánosság is. A felület nemcsak a napi fertőzéseket mutatja, hanem a hétnapos incidenciát és a halálos áldozatok számát is, és egy térképen különböző színekkel a járások aktuális fertőzési állapotát.

Laschet észak-rajna–vesztfáliai dashboardja majdnem azonos ezzel, de van egy döntő különbség: a számok, statisztikák és a „járványügyi és orvostani aspektusok” térképe mellett megtalálhatók rajta a „gazdasági aspektusok” és a „szociális aspektusok” is. Például a területi munkanélküliségi ráta, az ifo Gazdaságkutató Intézet üzletikörnyezet-indexe, a részmunkaidő alakulása, a jóváhagyott azonnali segélykérelmek irányítószám szerint, a diákok részvételi aránya a jelenléti oktatásban, valamint a nőházak sürgős esetekre fenntartott szabad helyeinek száma.

Az üzenet egyértelmű: a Robert Koch Intézet egyoldalúan tájékoztat. A lezárás károkat okoz – ezt mutatja most Laschet dashboardja nap mint nap. Düsseldorfból egyre hangosabban, naponta szorgalmazzák a lazításokat. Laschet szabaddemokrata miniszterelnök-helyettese, Joachim Stamp óva int: „A politikai döntéshozók nem vethetik alá magukat kizárólag néhány tudós ajánlásainak.”

Világos, hogy Merkelről és Drostenről van szó. A tartomány FDP-s (szabaddemokrata) oktatásügyi minisztere már egy nappal a kancellár asszony és a miniszterelnökök találkozója előtt bejelenti, hogy húsvét után fokozatosan ismét beindul a tanítás. Ez újabb provokáció volt, mivel a Merkellel tartott előző megbeszélésen abban állapodtak meg, hogy a lezárásokat csak közösen és egyidejűleg oldják fel.

Södernek elege van ebből. Meginterjúvoltatja magát a német közszolgálati televízió első csatornáján, az esti híradóban, és frontálisan megtámadja Laschet tartományi kormányát: „Nem szabad túl türelmetlennek lennünk. Nem szabad elkapkodott és elhamarkodott kockázatokat vállalnunk.” Több tartományi miniszterelnök közölte vele telefonon, hogy „némiképp szkeptikus az utat illetően, amelyen Észak-Rajna–Vesztfália halad”. „Nem szabad túllicitálási versenybe kezdenünk – óv Söder. – Azt sem szeretnénk, hogy a vírus átterjedjen Németország olyan területeire, ahol most gyorsabban lazítanak.” Ez igazi fenyegetés: Laschetnek köszönhetitek majd a vírust!

Söder kontra Laschet a nyílt színen.

Hogy Merkel kinek a pártján áll, a tartományi miniszterelnökök másnap tudják meg, még mielőtt egy szó elhangozna – az első miniszterelnöki videókonferencián.

Itt vált felismerhetővé a csatarend, amelyben nemcsak a következő hónapok koronavírus-politikai, hanem az elkövetkezendő évek hatalmi harcait is vívni fogják: ki lesz a Merkel-korszak utolsó, döntő szakaszának meghatározó személyisége? És ki lesz az utód, a következő kancellár?

A miniszterelnökök hivatalukban ültek egy óriási képernyő előtt, amelyet vagy irodájukban, vagy egy külön helyiségben állítottak fel. Amikor bejön a kép, megjelenik előttük majdnem életnagyságban Merkel és Söder, szemmel látható egyetértésben ülve egymás mellett a berlini kancellári hivatalban, egy kis asztalnál, amelyen papír, tollak és nyitott dokumentumok hevernek. Itt már dolgoztak, és ezt látnia kell mindenkinek.

Ők ketten együtt készítették elő a konferenciát, már ez önmagában politikai üzenet. Södernek tulajdonképpen a grémium soros ügyvezető elnökeként a többi miniszterelnökkel kellett volna egyeztetnie, és továbbítania a közös állásfoglalást a kancellár asszonynak. Söder hivatalnokainak a többi tartománnyal konzultálva határozattervezetet kellett volna kidolgozniuk. De azt ehelyett a kancellári hivatal vezetője, Helge Braun készítette el. Mindenki számára világossá téve: Söder nem a konszenzust keresi kollégáival, hanem Merkel közelségét.

Merkel nem mindenkit enged közel magához. A miniszterelnöki konferencia helyettes vezetőjeként Hamburg főpolgármestere, Peter Tschentscher is Berlinbe utazott. Ám az SPD-s politikus nem látható a kancellár asszony mellett a nagy képernyőn. Tschentscher elmehetett ugyan a kancellári hivatalba, Merkel munkatársai azonban külön számítógép elé ültették egy másik helyiségben.

A képernyőn egymás után jelennek meg a kis kockák, bennük a miniszterelnökök. Amikor Észak-Rajna–Vesztfália kerül sorra, csak egy üres szék tűnik fel. A képen legalul hirtelen néhány hajszál jelenik meg. Laschet az, a számítógépét babrálja.

„Armin, mit csinálsz?” – kérdezi Merkel.

„Keresem, hol lehet erősíteni a hangot” – válaszolja idegesen Laschet.

Söder már megérkezett a kancellári hivatalba. Laschet még a technikával bajlódik.

A videókonferencia nem minden résztvevője tudja, hogy Laschet előre bejelentette: határozottan elutasítja a kancellári hivatal határozattervezetét. Támadásához támogatókat keresett a miniszterelnöki konferencián belül és kívül. Itt mutatkozott meg a Német Korona-köztársaság új, teljesen megváltozott politikai térképe: Merkel és Söder egy grémium élén, amely nem szerepel az alaptörvényben. Laschet pedig, ugyanannak a politikai családnak a tagja, az ellenzék vezetőjévé avanzsál.

Merkel és Söder azonban felkészült: az iskolák és egyetemek nem nyithatnak ki. Az éttermeknek, sportintézményeknek és az egyéb szabadidős létesítmények többségének szintén zárva kell maradniuk. Laschet az üzleteknél kísérel meg támadást, ehhez szövetségeseket gyűjtött a többi tartományi kormányfő körében. Majdnem mindegyikük attól tart, hogy a boltok kihalása hosszú időre elnépteleníti és sivárrá teszi a belvárosokat.

Merkel hajlandó megengedni, hogy a kis üzletek nyitva maradjanak, de a nagyobbakat mindenképpen be kívánja záratni. A 800 négyzetméternél nagyobb eladótereket zárva kell tartani, állt a határozattervezetben. „Miért?” – kérdezi Laschet. Hiszen ez önkényes döntés volna. „Nem” – vág vissza Merkel. És aztán megmutatja, hogy az épülethasználati rendelet részleteiben is eligazodik. E szabályozás értelmében ugyanis a 800 négyzetmétert meghaladó eladótér „nagy területű”. Laschet ezt nem akarja belátni. Az épülethasználati rendelet ugyanis, érvel, a hatvanas évekből származik, azóta a kereskedelem volumene hatalmasat nőtt. És éppen a nagy áruházak tudnának higiéniai rendszabályok betartásával működni.

Merkelnek azonban más célja van. Az 1962-es épülethasználati rendelet ugyanis 2005 óta egy bírósági ítélet értelmében a funkcionális egységet alkotó, vagyis egy tető alatt található bevásárlóközpontokra is vonatkozik.

E jogi kerülővel Merkel továbbra is zárva tarthatja a kis boltokat, amennyiben azok egy pláza területén vannak. Ezt tanácsolták neki nyomatékosan a virológusok, mivel sok fiatal az iskolai tanítás szüneteltetése idején nem marad otthon, hanem a plázákban találkozik.

Amikor Peter Altmaier gazdasági miniszter a kancellár asszonyt támogatva javasolja, hogy minden üzlet maradjon továbbra is zárva, Laschet kifakad: „Hogy mondhat ilyet egy gazdasági miniszter?”. Altmaier meghunyászkodva válaszolja, hogy ha a kis boltok az előírásoknak megfelelően csak néhány vevőt engednek be, akkor az üzletek előtt hosszú sorok fognak kialakulni. Éppen ott volna a fertőzésveszély nagyon nagy. „Peter, az ég szerelmére! – kiáltja felháborodottan Laschet. – Nemsokára talán már egyáltalán nem is lesznek ilyen boltok!” Mire Merkel csípősen megjegyzi: „Armin, mindenki látja, mennyire felizgatod magad!”

A tartományi miniszterelnökök többsége az összes üzlet kinyitása mellett száll síkra. Ám Merkel nyersen letorkolja őket. „Akkor az már nem az én tervezetem!” A nyílt törést a kancellár asszonnyal nem vállalják fel a tartományi vezetők. Minden 800 négyzetméternél nagyobb üzlet zárva marad. Merkel még kezében tartja a miniszterelnököket.

De Laschet számára sem alakult rosszul a miniszterelnöki konferencia. Sikerült keresztülvinnie a lazítások megkezdését. A rajnai politikus, aki évekig támogatta Merkelt a párton belüli konzervatívok elleni harcában, különösen a menekültválság idején, most először fordult szembe a kancellár asszonnyal. Hogy milyen következményekkel jár majd ez rá és a kancellárságról szőtt álmaira, azt hamarosan fájdalmasan tapasztalnia kell majd.

Röviddel ezután élőben válaszol a német közszolgálati rádió kérdéseire. Stephan Detjen újságíró azonban nem meginterjúvolja, hanem valósággal kihallgatja őt. Minduntalan szemére veti, hogy lazítási politikája mögött „gazdasági érdekek” állnak. Laschet dühbe gurul. „Dehát ez őrültség, Detjen úr, teljes őrültség” – mondja. Majd nyersen kijelenti: „Engedelmével, nehogy már virológusok mondják meg nekem, hogyan döntsek!”

Ez elsőre úgy hangzik, mintha Laschet kinyilvánította volna, hogy a tudomány felett áll. Az interneten a #laschetköveteli címke alatt gúnyolódnak rajta: „#laschetkövetelihogyazIKEAgyártsonLASCHØTnevűpolcot. Összeszerelési útmutató és csavarok nélkül szállítják házhoz alkalmatlan időpontban”, viccelődik valaki a Twitteren. Más ezt írja: „#laschetköveteliazállandózöldlámpáthogymindenkiszabadonautózhasson”. A legsótlanabb geg is jó arra, hogy felelőtlen tökfejnek állítsák be Észak-Rajna–Vesztfália miniszterelnökét. A ZDF szatíraműsora, a heute-show még gúnydalt is fabrikál róla, melynek „humoros” üzenete az, hogy kövessétek csak a válságban Laschetet, akkor aztán lesz sok áldozat.

Merkel is hozzájárul ahhoz, hogy Laschetet felelőtlen politikusként állítják be. Egy nappal Laschet interjúja után, a CDU-elnökség távkonferenciáján óva int a „nyitási vitaorgiától”. Noha bizalmas megbeszélés, szinte véget sem ér, és a hírügynökségek már jelentik, hogy Merkel megregulázta Laschetet.

Amikor egyik késő este a kancellári hivatalban egy koalíciós megbeszélés résztvevői az ülés levezetéseként megisznak egy pohár bort, Ralph Brinkhaus frakcióvezető felolvassa a #laschetköveteli hashtag legjobb vicceit. A kigúnyolt miniszterelnök nincs jelen. Percekig remekül szórakoznak, Merkel sem tudja visszafojtani nevetését. Csak, amikor Brinkhaus nem tudja abbahagyni az élcelődést, szól oda nekik mosolyogva: „Emberek, ez mind benne lesz holnap az újságban.”

A következő hetekben csak úgy záporoznak a bíráló portrék a legnagyobb lapokban. A liberális kereszténydemokratából és Merkel-hívőből hirtelen „Laschet, a lazító” (Bild) és a „túlbuzgó nyitáspárti” (Süddeutsche Zeitung) lett. Ugyanezekben a cikkekben Markus Söder „a visszafogottság példaképe” és „gondoskodó védelmező” (Süddeutsche Zeitung).

A következő, Merkellel tartott miniszterelnöki konferencián Laschet nem tanúsít ellenállást. Ám már ez sem segít rajta. Tovább gúnyolják. Aki a koronavírus ellenére mindenképpen délre szeretne utazni, annak nem kell Ausztriába mennie, Bajorországban is el lehet tölteni a szabadságot, mondja Söder a konferenciát követő sajtótájékoztatón.

Angela Merkel, akinek a választókörzete Mecklenburg–Elő-Pomerániában van, veszi a lapot. Északon is jól érezheti magát az ember, jegyzi meg. Söder zárja le a poént: „Akkor most már világos, hova utazunk. Északra vagy délre.” És csípősen hozzáteszi: „A nyugat nincs benne.”

3

Apu Anyu mellett

2019. szeptember 3-án az év addigi legnehezebb ülése vár a CSU 46 szövetségi parlamenti képviselőjére. Tősgyökeres bajorok, egyéni jelöltként választották meg őket, olyan csöndes helységekből, mint Altötting, Schwandorf vagy Miesbach. Ott azt mesélik minden sörsátorban és plébániai összejövetelen, miután hazautaznak az egyhetes ülésszakról, hogy mennyivel jobb újra otthon, mint a rettenetes Berlinben.

Ám ezen a szeptemberi napon jó nagy adagot kapnak a „szegény, de szexi” Berlinből. Elhagyják a Reichstagot, és busszal utaznak olyan utcákon, ahol több volt a graffiti, mint a fa. Ezen a napon ugyanis a CDU-frakció kihelyezett ülést tart a Spreespeicherben, az egykori iparcsarnokban, a keresztényivel szögesen ellentétes szellemiségű Friedrichshain-Kreuzberg negyedben. A kerület zöld polgármestere leszbikus, és a városrész zöldjei küldhettek a szövetségi parlamentbe is egy török etnikumú képviselőt. Az ablakon kitekintve a bajor képviselők láthatják a Spree folyó túlsó oldalán a Watergate Clubot, amelyet egy volt házfoglaló alapított, aki korábban kalapáccsal támadt bankfiókokra. A klub a nemzetközi partikultúra egyik kedvelt helye. Bajorországtól ennél messzebb lenni lehetetlen.

De nem sokáig bámészkodhatnak, mert Alexander Dobrindt behúzatja a függönyöket. A CSU-frakcióvezető azért hozatta ide a bajor képviselőket, hogy felrázza őket. Minden munkatársát kiküldi a teremből, csak a képviselők maradhatnak. Dobrindt megkéri őket, hogy előadásáról ne készítsenek felvételeket mobiltelefonnal.

Az első fotón, amelyet laptopjáról a falra vetít, fiatal, mosolygó hölgy látható a természetben, egy méhész. Alatta: „Megmentjük a méheket! – mondják a zöldek.” A következő felvételen puskás férfi egy állat tetemével: „És a CSU válasza? – Lelőjük a farkasokat!” És így tovább. Dobrindt bemutatja társainak, milyen szép képekkel operál a politikai konkurencia. És hogy a CSU milyen taszító üzeneteket juttat el választóihoz: „Kasztráljuk a disznókat!” és „Gyomirtó szerrel mérgezünk!”

Dobrindt világos és egyértelmű dolgot sulykol emberei fejébe: merjenek több érzelmet mutatni! A CSU nem érvel elég emocionálisan, jelenti ki. Finomabb témákkal és stílusban kell megszólítaniuk a választóikat. A politikai célt így határozza meg: mindenekelőtt női szavazóinkat kell visszahódítanunk a Zöldektől!

Ez teljesen megfelel Markus Söder törekvéseinek. Igaz ugyan, hogy Dobrindt nem barátja Södernek. Ellenkezőleg, Horst Seehofer megbízásából és saját indíttatásából évekig azon dolgozott, hogy megakadályozza Söder felemelkedését CSU-elnökké és bajor miniszterelnökké. Mindhiába. Ám Dobrindt kifinomult stratéga, nem könnyű helyettesíteni. Södernek szüksége van rá, de nem Münchenben – a CSU-elnök örül, ha minél távolabb van tőle. Dobrindt az ő helytartója Berlinben, a parlamentben.

Söder hónapok óta mind nyomatékosabban sürgeti a CSU funkcionáriusait: hozzátok vissza nekem a nőket! Azok ugyanis elpártoltak tőle és a CSU-tól. A 2018-as bajor tartományi választásokon a CSU elsősorban női választókat veszített. Noha férfiak és nők egyaránt 37 százalékban szavaztak a keresztényszocialistákra, és ez kiegyensúlyozottnak tűnhet, Södert aggasztja, mert korábban a szövetségi és tartományi választásokon mindig sokkal több női szavazó adta voksát a CSU-ra, mint férfi. Ebben a vonatkozásban a CSU mindig is a női párt volt. Annak ellenére, hogy macsópártként tartották számon, bajor népi „bőrnadrágos” nyelvezetet használt, és a vezető pozíciókban a nők száma alacsony volt – ez azonban inkább a feministákat, a szociológiaprofesszor asszonyokat és a fővárosi újságírókat zavarta, semmint a bajor női választókat.

Eddig. Most azonban az a fenyegető helyzet állt elő, hogy egy egész női választónemzedék átpártol a politikai konkurenciához. A bajor női választók 20 százaléka voksolt 2018-ban a Zöldekre, szignifikánsabban többen, mint a férfi választók (16 százalék). A választások előtt hat héttel végzett közvélemény-kutatás szerint a Zöldeket preferáló nők aránya még magasabb volt. A választásokig Södernek mindazonáltal sikerült javítania az arányon. A választási hajrában lágyabb üzeneteket fogalmazott meg, és ezenkívül a tartományi alkotmány egyik passzusa is a kezére játszott: Bajorországban csak 40 év felett lehet valaki miniszterelnök. Ezért a Zöldek nem 33 éves, sugárzó listavezetőjüket, Katharina Schulzét küldték a televíziós vitára, hanem színtelen férfi társelnökét. Így a Zöldek a választási kampány hajrájában nem érvényesítették teljesen női előnyüket.

Söder azonban megtanulta a leckét. Az új CSU-szlogen azóta így hangzik: legyünk nőiesebbek! Söder megkísérelte pártjában, amely évtizedek óta ostorozta a „kvótanőket”, bevezetni a női részarányt, de próbálkozása a 2019. októberi pártkongresszuson látványosan megbukott a tagság makacssága miatt. Újabban magáról is megnyerőbb képet szeretne kialakítani. „Mindnyájunknak fel kell hagynunk az »Ego first« mentalitással” címmel adott a Frankfurter Allgemeine Zeitungnak interjút, amely stílusában inkább a filozofáló, érzelmes Zöldek vezetőjére, Robert Habeckre emlékeztetett, semmint a kőkemény, hatalomittas Markus Söderre, ahogyan addig ismerték.

Az Instagramjára feltöltött fotók is hirtelen egy elmélkedő, kócos hajú férfit mutatnak, aki szívesen járja a természetet, és közben bölcsességeket posztol. A politikai hamvazószerdán híveit háromnapos szakállal lepi meg. A Bunte fényképsorozatán Dorothee Bärrel, a CSU kevés vezető női politikusának egyikével pózol egy kaktuszmező előtt. Ez annyira másolja a Zöldek vezetői kettősét, hogy a Die Tageszeitung vezető riportere, Peter Unfried így gúnyolódik: „Most már azért tényleg túlzásba viszi a dolgot Annalena Baerbock és Robert Habeck!” A baloldali Der  Freitag derűsen állapítja meg: „A feketék és a zöldek gleichschaltolása a képek nyelvén.”

Ám a zöld eredetivel egyelőre nem igazán veheti fel a versenyt. Túl nyilvánvalóan dörgölőzik a fiatal, városi női választókhoz. Söder személyes népszerűsége közepes szinten stagnál. A CSU-é szintén.

Egészen a koronavírus-válságig. Ez mindent drámaian megváltoztat, a politikai közhangulatot is. Az emberek körében nő a félelemérzet. Mindenki fél, férfiak és nők egyaránt, de nem mindenki fél ugyanannyira. A „Mannheimi Covid–19-tanulmány” már 2020 áprilisában döntő tények megállapításával vetít előre jelentős politikai hangulatváltozást, és a pártpreferenciák eltolódását a következő hónapokban: „A nők jelentősen nagyobb félelemérzetről számolnak be, mint a férfiak.”