Moskát Anita: Horgonyhely

A könyvet tervezte: Szabó Vince

Borítókép: Marcela Bolívar

Copyright © Moskát Anita, 2015

Cover copyright © Marcela Bolívar, 2015

Első kiadás © GABO Kiadó, 2015

Tördelés: Kovács Mária

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-109-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

– Itt nem szülhetsz! – hadarta Vazil, és kirohant a fedélzetre. – Vissza kell tartanod, hallod?

Anja a korlátra hajolt, haja izzadt csigákban tekergett a tarkóján. Hasát tapogatva számolta a fájások közti időt.

– Minek? Elment a víz.

– Mikor?

– Rég. A kazánházban voltál.

– Miért…? – Vazil káromkodott. – Miért nem szóltál? Elment az eszed!

– Ez az én ügyem.

Alattomosan szül, Vazil azonnal rájött. Ha Helga nem jön le hozzá a kazánhoz megjegyezni, hogy Anja fogát szívva, fújtatva járkál a taton, talán csak akkor veszi észre a bajt, amikor a ráncos, vörös csecsemőt a karjába adják.

Ő is hibázott. Fel kellett volna ismernie a jóslófájás jeleit, ahogy Anja fintorogva megérintette a hasát, látott már ilyet elégszer. De Vazil mostanában nem figyelt a nőre. Esténként hátat fordított neki, külön szarvasprémmel takarózva aludt el, és csak akkor szólt hozzá, ha az asztalnál el akarta kérni a sót. A nyolcadik hónapban már ügyelnie kellett volna. Ha nem neki, akkor Helgának.

Anja a korlátnak támaszkodva, szuszogva mélyeket lélegzett, ahogy a tankönyvekben írják.

– Tartsd vissza! – morogta Vazil, és otthagyta a fedélzetet.

Még nem késő. A hajógyomorba futott a lobogó kazánhoz. Még vissza tudja vinni Anját a faluba, ha gyorsan megfordulnak. Az öreg Mordály évek óta minden mozdulatra megreccsent, de Vazil most bőségesen lapátolta belé a szenet, mintha meg akarná fojtani vele, hogy mozogjon, mozogjon akkor is, ha kiesnek a csavarjai.

– Gyerünk! – suttogta. Arcára korom olvadt a hőségben.

Rossz lábára sántítva szaladt fel a kormányhoz, melyet úgy tekert meg, mintha ütni akarná. A gőzhajó döcögött és rángatott, nem siklott a vízen, hanem öklelte.

Vissza kell érniük a faluba, mielőtt a szülés vére a fedélzetre cseppen. Mit kezdene még egy gyermekkel? Vagy mit kezdene Anjával, akinek a hangja már most olyan kellemetlen, mint egy körülötte zúgó bögölyé?

Szűk volt a fjord; két oldalról föléjük magasodó, fűrészes hegyek, völgyükben keskeny állóvíz. A félhomályban elmaszatolódott a fenyőerdő, a lapátkerék füstszínű vizet csapkodott. Vazil félt, hogy az alkonyi fényben zátonyra fut, de végül széles ívben, egészen a parthoz merészkedve visszaútra terelte a Mordályt. A hajó fújtatott, mint egy tüdőbeteg.

– Helga! – kiáltotta. A lánya állig begombolt férfikabátban állt a korlátnál. Mindig árnyékként mozgott, és Vazil sosem tudta, mikor bukkan fel a háta mögött. – Visszamegyünk a faluba, tartsd irányban!

Megvárta, míg Helga a kormányhoz lép, aztán Anja után ment. A nő már a hálókabinban feküdt az ágyon, amelyen az elmúlt öt hónapban osztoztak. Szoknyáját és a prémeket lerúgta a földre, combján reszkettek az izmok. Lába közé nyúlt, mintha azt tapintaná, milyen tág a csatornája.

– Nem először csinálod – mondta Vazil. Az első babával egy nő akár nyolc-kilenc óráig is vajúdhatott, de a tapasztalt Anja-féle asszonyokból csak úgy kicsusszant a gyerek. – Hozzá vagy szokva.

– Mi bajod van? – lihegte Anja. A következő fájásra készült. Az ágy mellé rongyokat, vizet, alkoholt, ollót készített. Csatakos haja hínárként tekergett a párnán.

– Megtanítjátok egymást az ilyesmire? Minél gyorsabban megszabadulni tőle.

– Hívd ide Helgát, segítenie kell!

– Nem engedem ide.

Anja Helga nevét kiáltozta, de a lány nem jött utánuk. Ha apja azt parancsolta, álljon a kormánynál, a jégviharban is megtette, terhes nőknek pedig nem engedelmeskedett.

– Helga, ne engedd! – sikoltotta Anja. – Ne hagyd neki, hogy ugráltasson!

– Hányadszor szülsz? Hány gyereket hagytál hátra? – kérdezte Vazil, és Anja döbbent pillantása elárulta, hogy sokat. – Nem számít. Csak tartsd vissza valahogy. Szorítsd össze, vagy bánom is én. Vissza kell érnünk faluba.

– A hajón beszéltük meg… – Anja összerezzent, a takaróba mart, nyakán kirajzolódtak az inak. Gyűlöletes hangon ordított, mint minden szülő nő. – Szerződést kötöttünk!

Vazil kiment, és rázárta az ajtót. A kiáltozás eltompult, de még így is korábbi felesége, Grete jutott eszébe, aki ugyanígy üvöltött ugyanazon az ágyon, miközben egy másik kikötő felé robogtak. Vazil a hajókorlátot markolta, mintha el akarná görbíteni. Úgy érezte, a Mordály egy helyben jár, evezőkkel is gyorsabban haladtak volna, mint a gőzmotorral.

A délutánt még abban a kis faluban töltötték. Hamar bejárták, hogy körbekürtöljék a hajó érkezését, de a kérges rönkházak között alig ücsörgött néhány bizalmatlan, földre sercintő halász. Főleg férfiakat láttak, a nők elmenekültek az ilyen helyről, amint teherbe tudtak esni.

Anjának jó horgony lesz. Bárhol jobb, mint a hajón.

Vazil a habzó vizet bámulta: túl lassúak. Már el kellett volna érniük a falut. A sötétben nem látta sem az ismerős, harang alakú hegyormot, sem a favágók erdei irtását.

– Ne segítsek neki? – Helga melléosont. Csutkára vágott haja letapadt a vízpermettől, kapucniját meg-megemelte a süvítő szél. – Nagyon sikoltozik. Halálra rémült.

– Mit érdekel téged? – morrant Vazil. – Vállalta az árat.

– Rettenetesen fájhat neki.

– Nincs orvosságom, majd adnak neki a faluban. – Vazil megrántotta a kormány melletti kallantyút, mire a Mordály sípja felvijjogott, hadd hallják a kikötőben, hogy közelednek. – Pakold össze a holmiját, addig én tartom a hajót.

– Nem maradhatna? – kérdezte Helga. A kötelek csapkodtak, surrogtak, megkongatták a bádogtetőt. A tintasötét vízben kormot köhögve araszolt a hajó.

– Mivel beszélte tele a fejedet az a nőszemély?

– Ő csak velünk szeretne élni.

– Már döntöttem. Kapd össze a csomagját, és tartsd szemmel! Szólj, hogy szorítsa össze!

– Ugye rendbe jön?

– Szedd a lábad! Mondd neki, hogy tartsa vissza!

Helga bement a kabinba, Vazil a kerek ablakon át utána lesett. Anja még mindig az ágyukon zihált, hasa mindjárt kifakadó tályognak tűnt. Helga adott neki egy pohár vizet, aztán a kitartó, haragos kérlelés ellenére rámolni kezdett egy rézcsatos hátizsákba. Kötött ruhákat, bögrét, hajkefét. Észben tartott mindent, amit Anja öt hónapja magával hozott, mintha leltárba vette volna az idegen tárgyakat, hogy most visszaadhassa őket.

A falu még mindig sehol. Vazil a móló jelzőfényeit keresve áthajolt a korláton, messzelátóval kémlelte a hegyeket: a fenyősüvegek között mintha kéményfüst szállt volna.

A sötétben a fjordparton lámpások gyöngysora derengett fel.

– Végre! – A kallantyú után kapott, újra jelzett a síppal három rövid, kétségbeesett füttyszót, hogy fogadják őket a dokkoknál. Bekiáltott Helgának a kabinba: – Eredj a tathoz! Kikötünk!

A parton fekete szakállas, fejlámpát viselő dokkmester érkezett, hogy utat mutasson nekik. Vazil olyan kapkodva kötött ki, hogy döngött a mólónak csapódó hajótest, és amint Helga leeresztette a pallót, ő már rohant is, hogy a hóna alá nyúlva felsegítse Anját.

A kikötő felé támogatta: pár méter, és biztonságban lesznek. Szárazföldön.

Vazil korábban azt hitte, a negyedik feleségétől búcsúzott legnehezebben, aki utoljára még a bal combjába döfte a szabóollót. Anja az alatt a néhány lépés alatt hegyes madárkörmökkel kapaszkodott a nyakába, sírt és kiabált, hogy igenis szerződést kötöttek, igenis vállalta a közös gyermeket, és többet érdemel egy halászfalunál, ahol egyiküknek sincs jövője. Vazil csitítani akarta, de nem értett hozzá. Inkább csak tartotta a hóna alatt, és segített lebotorkálni a pallón.

Vazil csizmája a szárazföldön döndült. Akkor vette észre, hogy az alsószoknyában, kibomlott ingben tántorgó Anja papucsot sem viselt, zokniban lépett ki a sárba. Fogát csikorgatta a hidegben, a görcstől kétrét görnyedt. Vazil majdnem visszafordult, hogy cipőt hozzon neki. Még soha, egyetlen feleségét sem bocsátotta el harisnyában.

– Hazug rohadék! – Anja Vazil nyakába karmolt.

A csimbókos szakállú dokkmester hozzájuk sietett. Vazil örült neki, hogy férfi fogadja, egy nővel meggyűlt volna a baja. Átadta neki Anját, a férfi pedig nem kérdezett semmit, csak fizetségért tartotta a markát. Miután megkapta, elvezette a nőt.

– Csaló vagy! – kiabálta Anja hátrafelé. Gömbölyű hasát szorította, haja csapkodott a szélben. – Süllyesszétek el a hajóját! Égessétek fel! Megszegte a szavát!

– Elkísérem! – kiáltotta Helga, és vállán a túl nagy hátizsákkal Anja után loholt.

Vazil rá akart szólni, hogy ne, csak a csomagját dobja le a küszöbre és szaladjon vissza, de nem bírt beszélni. Addig nézte a latyakban hagyott lábnyomaikat, míg Anja izzadsága megszáradt a kezén, nyakán és szakállán; a hidegben úgy érezte, hó tapad a bőrére.

Nem lett volna szabad cipő nélkül elengednie.

Vazil lerántotta az összevérzett lepedőt, csomóba gyűrve a padlóra hajította. Úgysem tudta volna a foltokat kimosni soha. Zsurlóport szórt az asztalra, a szivaccsal úgy dörzsölte, mintha ki akarná lyukasztani. Koszos bögrét talált a kredencen, de nem tudta, a lánya vagy Anja használta utoljára, ezért a dézsába dobta. A könyveken maradt zsíros ujjnyomokat, a kazánra, mozsárra rakódott érintéseket kereste, hogy lemossa, fényesre törölje őket, de ahogy az egész hajó, úgy Vazil minden porcikája is ragadt Anja lelkétől. Tovább kell állniuk egy biztonságos faluba, ott majd megmosdik a fjordban, leáztatja magáról a felesége érintéseit. Ki kell szellőztetnie; a levegő Anja leheletének ízét hordozta.

A kezére pillantva hirtelen nem tudta megmondani, melyik az ő gyűrűje. Hatot hordott, a mutató, középső és negyedik ujjain egy-egy rézkarikát. Nem emlékezett, melyiket húzta fel Anja. Arra sem, melyiket Grete, Helga anyja, vagy melyiket a negyedik felesége, aki a szabóollóval megszúrta. Tejszőke vagy barna haja volt? Ő dadogott, ha felidegesítették, vagy Ilke, a második? Nem tudta, ki kötött pulóvereket, vagy ki szerette a kagylóhúst, mert mindez nem számított.

Vazil a dézsába hajította a szivacsot, kovás pisztolya csövével félrehúzta a függönyt. A kikötő elcsendesedett, Anját elvitték. Biztonságos. Övébe dugta a fegyvert, és a könyvtárba ment, mert amire igazán emlékeznie kellett, azt ott rejtegette az egyik borjúbőrös kötetben. Végigpörgette a megsárgult lapokat.

Vérnyomásadatok, súlyváltozások, pulzusértékek, étkezési szokások és diéták. Alvási periódusok, vizelet-összetételek. Minél többfajta adatot gyűjtött, mert nem tudta, melyik lesz értékes, így feljegyezte, milyen a nő hangulata vagy mennyi vizet iszik naponta. A feleségek utálták a vizsgálatait, Anja mindig zsörtölődve nyújtotta a karját, hogy levehesse a vérét.

Vazil dühösen ült az íróasztalhoz. Almabort nyitott, az üvegből húzta meg.

Kétezer-háromszáz lépés. Az ötvenkettedik nap. Rosszullétek, hányás, a vándorlás. Napok, órák, a hold állása. A térképen piros ikszek, hogy visszakereshesse, mikor merre jártak. Időjárás. A negyedik hónapban jégvihar, de a terhességre nem hatott.

A terhességre semmi sem hatott.

Hirtelen fölöslegesnek tűnt. A sok adat, megjegyzés, tintafolt a papír szélén semmivel sem vitte közelebb a céljához.

Az almabor túl édes volt, női ital, amit biztosan Anja választott, de Vazil nem talált mást a szekrényben. Fejét hátravetve itta; a sorok kusza maszattá folytak szét szeme előtt. Valami fölött elsiklott. A megoldás ott lappangott a jegyzetek között, csak ő nem ismerte fel.

Szédült, a bor maradékát lötyögtetve kiállt a fedélzetre. A csillagképek vibráltak felette, a jeges szél megfagyasztotta a szakállát.

Ujjain a hat gyűrű visszavert lámpásfénnyel hunyorgott rá.

Hetedik is lesz, Vazil?

Kell a hetedik. Kell lennie hetediknek, hiszen a szavát adta, hogy megtalálja a választ.

Tovább siklanak a fjordok között, hogy könyveket és kacatokat áruljanak, míg véletlenül megismerkedik egy új életet kereső asszonnyal. Talán teherbe ejti. Talán a nő két-három hónapon belül vándorolni kezd, hogy ő a Mordályra vehesse, mint elsüllyedt hajóroncsról a kincset, és cseppenként préseli majd ki belőle a vért, cseppenként vesz majd mintát a magzatvízből, hogy mikroszkóp lencséjére kenve találja meg a megoldást.

A nőket sosem kellett sokáig győzködnie. A vándorlásért mind kiárusították a méhüket, és az ilyen asszonyok megérdemelték, hogy vajúdás közben hajítsák ki őket a hajóról.

Csak újabb kudarc lesz. Egy kárba ment feleség, mint Anja. Vazil a korlátra csapott, gyűrűi megcsendültek. Az egyetlen nő, akinek teljes szívéből megígért valamit, sohasem húzott rézkarikát az ujjára. Le kell majd sütnie a szemét, amikor elmeséli neki, miféle meddő vizsgálatokat folytatott megint. A megoldás helyett egy csokor haszontalan adatot nyújt át.

Semmit, nullát, levegőt. Elpocsékolt kutatást. Nem lesz mentsége.

Vazil a kiürült palackot billegtette a korláton, aztán a földhöz csapta. Szilánkok pattantak a csizmájára.

– Apa, jól vagy? – kérdezte Helga. A pallón állt, akkor érhetett vissza. Füle piroslott a hidegtől.

Vazil motyogott valamit, megpróbált lehajolni a cserepekért. Heges bal combja felsajdult.

– Hagyd! Majd én. – Helga kigombolt kabátban leguggolt, szó nélkül gyűjtötte a szilánkokat. Ahogy forgott, túl nagy inge elállt a mellkasától, és kivillant a fűző, amellyel éppen növekvő mellét szorította le.

Vazil végre megtalálta a hangját:

– Megszült? – kérdezte rekedten.

– Lány lett.

– Anja… mondott valamit?

Helga a halántékát dörzsölte, mint mindig, ha túl sok időt töltött a szárazföldön.

– Kiabált, de semmi olyat nem üzent, amit ne tudnál elképzelni. Valamelyik tengerész be fogja fogadni.

Vazil bólintott. Nem hitte, hogy Anja sokáig helyben marad. Elmúlt harmincéves, de még termékeny. Ha teherbe tud esni, elmenekülhet a halászfaluból.

– Mondott nekik bármit a Mordályról?

– Sikoltozott. Nem ért rá panaszkodni.

– Fel fog jelenteni? – Vazil az övébe dugott, egyetlen lövésre tervezett pisztolya agyára tette a kezét.

– Ha tudod, hogy feljelent, hagyod, hogy itt szüljön?

– Nem. De számít, milyen gyorsan hajózunk végig a fjordon. Szóval?

Helga a sarkára ülve pillantott fel Vazilra. Az egyik szilánk felsértette az ujját, de nem jajdult fel, csak lenyalta a vért.

– Anya is balesetből szült meg a hajón? – kérdezte.

– Ez meg honnan jutott eszedbe?

– Ki akartad tenni egy faluban, de itt ragadt?

Vazil nem mondhatta meg az igazat, mert Helga úgysem értené: ha minden kísérleti alanyt maga mellett tartott volna, a Mordály mozdulni sem bírna a túlsúlytól. Minden nőből elegendő annyi, amennyit a borjúbőrös könyvbe feljegyzett a vérnyomásukról vagy a diétájukról.

– Igen – ismerte el Vazil. – A nyolcadik hónapjában történt, nem tudtunk kikötni.

– Ugyanúgy haragudtál rá, mint Anjára?

– Azt hiszem.

Helga felkelt, óvatosan tartotta markában a cserepeket.

– Rám is haragudtál? Amikor csecsemő voltam.

– Miért fontos ez?

– Apa, kérlek! Haragudtál rám?

– Amikor megszülettél, nem tudtam, mit kezdjek veled. De nem haragudtam.

Helga fáradtan hunyorgott; halvány szeplőit mintha grafittal rajzolták volna meg.

– Kedveltem Anját – motyogta. – Más, mint a többi nő. Szerette a Mordályt.

– Amelyik nő teherbe esik, az pont olyan, mint az összes többi.

– Mint anya? Vagy én?

Vazil felhorkant:

– Te sosem leszel terhes.

– És ha mégis?

– Nem leszel az.

– De nő vagyok.

– Nagyon is különbözöl tőlük. Anja beszélte tele a fejed?

– Nő vagyok! – Helga földre szegezett tekintettel kiáltott. Melle épphogy nőni kezdett, vérzése csak egy éve indult meg. Nő. Szerencsére még nem. – Zavar téged, igaz? Másképp nézek ki, széles a csípőm és… arra emlékeztet, hogy belül is nő vagyok. Úgy működöm, mint a többi, le van írva a lexikonokban. Én is vérzem! Ha megérzed a szagát, mindig fintorogsz. Képes vagyok arra, amire a feleségeid. Belőlem is… kijöhetne olyan gyerek.

Helga néha napokig meg sem szólalt, de a mondatok most csak úgy áradtak belőle. Talán tényleg kedvelte Anját, az zavarta így össze. Diószínű haja felborzolódott, mint egy dühös állat szőre.

– Apa, rám is haragszol? – kérdezte Helga. – Ha terhes leszek, engem is elküldesz?

Vazil ritkán érintette meg, nem akarta elkapatni, nehogy kényeskedővé váljon, mint a női vásárlók, akik felhúzott szoknyával lépnek a fedélzetre. Kemény lányt akart nevelni belőle, aki nem panaszkodik, ha feltöri sarkát a bakancs. Helga vágyott az ölelésre, legalább most, amikor látta Anját sikoltozva csecsemőt szülni.

Ha terhes leszek, engem is elküldesz?

Vazil nem érinthette meg. Ha ellágyul, megteszi az első rossz lépést. Helga nem válhat olyan puhává, mint bármelyik felesége, aki a hajón megfordult. A lánya különbözik tőlük.

Vazil sóhajtott.

– Nem érdekel, hogy méhed van. Amikor rád nézek… el tudom felejteni. Így jó?

Helga orrcimpája megremegett. Tétovázott, mintha mondani akarna valamit, de aztán csak Vazilra sandított, és a holdfénytől szépiaszínű fedélzetről belépett a hálókabinba.

Vazil sokáig várt a csillagok alatt, mire utána tudott menni. Az adatokkal teli, borjúbőrös könyvét olvasta, de nem találta benne sem a feleségeit, sem a megoldást.

A talaj lélegzett. Ha Lars lehasalt az udvaron, érezte a pórusok közül, a sárga fűcsomók mellől kifújt párát. Humusz- és vasillatú lehelete volt. Eső után dohosnak és nyirkosnak tűnt, mint egy öreg párna, napsütéskor viszont ezernyi új illatot fedezett fel benne: zsenge kakukkfüvet; orrmaró füstöt, mintha a földmélyben máglya lobogna; édeskés, harapnivaló sajtot. Gyűlölte ilyenkor a talajt. A rögök megkeményedtek, akár a kavicsok, használat előtt fel kellett puhítania őket.

Lars napnyugta után érezte magát frissnek. A fény elfárasztotta, de sötétben, amikor csak az éjjeli állatok neszeztek, felélénkült. Ilyenkor tudott gondolkodni igazán. A felesége emiatt jókedvében néha Bagolynak nevezte, de Lars viszketett a becenévtől, ahogy viszketett mindentől, ami a kövér, széles vállú Selmához kötődött.

Kézi ásóval és fazékkal ment ki a kertbe. Nem gondozta a füvet, a tűleveleket sem söpörte el soha, csak ott, ahonnan földet szokott meríteni. Az udvar hátsó végébe járt ki, ahová a sövénykerítéstől nem lehetett belátni, és ahol a temető határa húzódott. A lucfenyők bókoló ágai között fejfák körvonalai rajzolódtak ki.

Lars megemelte a kalapját.

– Üdv!

Kegyeletből soha nem ásott sírhantokon, de a közelükből szívesen vett földet. Erősebbnek érezte, mint a kert bármely más pontján, sőt, erősebbnek a falu bármely talajánál. Csizmája sarkával fellazította a fagyott rögöket, aztán telemerte a fazekat. Túlfőtt sárgarépaillata volt. A felmarkolt bogarakat és gyökérdarabokat a fűre pöccintette, majd visszatért a házba.

A tornácról a falura pillantott. A háztetőkre ültetett zöldségek kihajtottak, a központi magtár – ahol Selma olyan pöffeszkedőn ünnepeltette magát – üresen és némán állt az éjszakában. Deszkatornya a hegyek felé mutatott, amelyeket még soha senki nem mászott meg közülük, és valószínűleg soha nem is fog. A holdfényben a fjord vize sűrűn és fémesen derengett, a túlparti hegyek tömör kerítésként magasodtak fölé.

Selma házának ablakában lámpás világított. Évek óta külön laktak, de Lars így is túl közelinek érezte a nőt, aki a szomszédból szempillantás alatt átjöhetett hozzá. A hold már magasan állt, nem értette, Selma miért éber ilyenkor. Remélte, ez nem jelenti azt, hogy meglátogatja.

Lars ledörgölte csizmáját, és belépett a kályhától forró szobába; a sál alatt máris izzadt a nyaka. Megterített, egy kancsóban ecetes vizet, egy kistányérra kecskesajtot készített. Próbált már más ételeket is, de csak ezeknek az erős íze tudott minden mást elnyomni. A földet hígítva egy mélytányérban az asztalra tette. Épp le akart ülni, amikor nyikordult a bejárati ajtó, és a döccenő, nehézkes léptekről azonnal felismerte Selmát.

– Nem számítottam rád – mondta Lars, és szalvétával letakarta a tányérját. Selma ismerte a szokásait, de undorítónak találta a földet, már a szagától is émelygett.

Sáros kalucsniban robogott be a szobába.

– Velem jössz!

– Hová és minek?

– Büntetést szabunk ki egy kis tolvajlányra. Végig fogod nézni.

– Dolgozom. – Lars a letakart tányérra mutatott, mire Selma elhúzta az orrát. – Amúgy is késő van… effajta dolgokhoz.

– Ez érdekelni fog. – A nő kigombolt kabátban szaladt át hozzá, nyakában viselte az elöljárói láncot és a hat medált, melyeket a lánygyermekei után érdemelt ki. A terhességek három fogát is elvitték, de a lukakat az ínyében kevésbé szerette, mint a láncokat. Sosem rajongott a gyerekekért, ám a falusiak barátságosabban viselkedtek vele, és könnyebben elfogadták első asszonynak, ha időről időre teherbe esett.

– Miért érdekelne egy tolvajlány? – firtatta Lars.

– Majd másként beszélsz, ha megtudod, mit lopott el. Induljunk!

Lars kalapot és fekete esőkabátot vett fel, melynek viaszos felületéről lesiklottak a fenyőkről hulló vízcseppek. Ahogy átvágtak az udvaron, engedelmesen kezet nyújtott Selmának, hogy átsegítse a pocsolyák felett, aztán szótlanul, az esőre előbújt gilisztákat és meztelen csigákat kerülgetve haladtak ki az erdőbe.

Az ő háza állt legtávolabb a falu szívétől. Gyűlölte a kíváncsi tekinteteket, az ablakon át leskelődő kölyköket. Elhúzódott az emberek elől, a házasságkötéseket nem nézte meg, az újszülött lányokhoz nem gratulált. Még a kikötőbe sem járt ki friss halat vásárolni, és az sem zavarta, hogy a gyerekek – és néha a felnőttek is – Kísértetnek vagy Némának csúfolták.

– Miért megyünk az erdőbe? – kérdezte, miközben páfrányok súrolták a combját. A ritkán használt ösvényen Selma nyomában lépkedett; néhol a gallyakat már letörték, mintha valaki előttük járt volna. – Hamarosan elérem a határomat.

– A lány is, hidd el – fordult hátra Selma. – Olyan helyet választottam a büntetésre, amit te még bírsz. Ő már nem fogja.

– Hogyhogy?

– A lelencházban született, a kikötő mellett.

– Ki ez a lány, és mit lopott el?

Selma nem felelt, némán sétáltak a sziszegő erdőben. Lars nyakába hideg esővíz csurrant, csizmájuk meg-megcsúszott a tűlevélszőnyegen. Egyenes úton gyalogoltak, Lars tüdeje mégis összeszorult, mintha kaptatón lépkednének föl. Reszkető gyomrában, elgyengült térdén érezte, hogy hamarosan túl messzire kerül a horgonyhelyétől.

Börtönben élt. Otthon elfelejtette, de az erdő sűrűje felé tartva mindig eszébe jutott. Az ő személyes határa keleti irányban a falu főtere mögött húzódott, nyugaton pedig egy tisztás közepén, ahonnan nyaranta fekete, balzsamos földet hordott haza. Ha túlmerészkedett, feje zsibongani kezdett, mintha víz főne a koponyájában. Ha még tovább ment, eleredt az orra vére, gyomra csomóba ugrott, a hideg veríték pedig patakzott a hátán.

– Megjöttünk – mondta Selma. – Itt a tolvajod.

A hórihorgas fenyők között két vízhatlan kabátba öltözött nő fogott közre egy harmadikat, aki a hideg ellenére vászoninget és harisnyát viselt. Szőke haja arcába hullott; elesett volna, ha kísérői nem támasztják meg. Mindkét őre gyermeket várt. Egyikük hasa óriás tojásként meredt előre, a másiké épphogy domborodni kezdett, alig türemkedett a kabát lebernyege alatt.

– Még mindig nem értem… – Lars elnémult. Felismerte a lányt, Johannának hívták. Vacogó, lila ajka néhány héttel ezelőtt még kirúzsozva tapadt az övére. – Honnan jöttél rá?

– Megvannak a forrásaim.

– Viselős?

– Még nem tudni. De nem akarok kockáztatni.

– Selma, csak üzleteltünk…

– Nem érdekel. Azt akarom, hogy bűnhődjön.

Johanna vacogott, félrerázott hajából tűlevél szitált.

– Kérlek… – suttogta. Sötét szeme esdeklően rebbent. – Kérlek!

– Indulás!

A két terhes végrehajtónő tovább kísérte az erdő sűrűje felé, Lars és Selma követte őket.

Lars mindössze háromszor látta a lányt. Először, amikor kényszerűségből lement a faluba, hogy a lelencháznál megfelelő alanyt keressen. Johanna nem töltötte be a tizenhatot, de volt mersze elé állni, és a szemébe nézve megkérdezte, ő-e a férfi, akit Kísértetnek hívnak. Lars erre azt kérdezte, akar-e meggazdagodni könnyű munkával.

Másodszor Johanna látogatta meg. Kötelességtudóan dugtak, aztán Lars borral és sült rákkal kínálta a lányt, aki az ujját is lenyalogatva falta az ételt. A harmadik alkalommal mindent megismételtek, hogy biztosan gyermek foganjon.

Johanna most a gyökerekben botladozott, állatként szűkölt, és motyogott is valamit, de Lars nem értette. Talán a tüdejét fájlalta, vagy a bele görcsölt. Az ágyban másként viselkedett, meglóbálta a haját, és nevetve, részegen vonaglott az ölében. Most sírt, a könny pikkelyként fagyott arcára. Hiába vonszolták, kitartotta sarkát, megmerevítette lábát, és hátrafordult a falu felé.

– Eresszetek haza!

Selma Larsot figyelte, talán megbánást vagy féltést keresett az arcán, de csalódottan fordult el.

– Kérlek, ne! – Johanna összeesett előttük. Szőke tincsei sárba gabalyodtak, karjával az oldalát ölelte, mintha szúrna. – Nem csináltam semmit. Lars, mondd meg neki! Kérlek!

– Meddig akarod elhurcolni?

Selma hunyorítva fordult felé.

– Amíg nem lesz elég. Még eszméleténél van, annyira nem fájhat neki.

– Már nekem is fáj. – Lars igazat mondott. Úgy érezte, koponyáján hajszálrepedések futnak körbe, és amikor megérintette az orrát, ujja véres maradt.

Mindenki pontosan ismerte a szülőhelyét, mindenki tudta, hol vajúdott az anyja, akkor is, ha sohasem kérdezte. Lars régen akárhányszor elhaladt saját szülőhelye mellett, egész testében bizsergett, mintha a magzatburokkal, a vérrel és kínnal együtt ott hagyott volna valami jelet is, egyfajta lenyomatot. A horgonyhelye volt. Gyerekként tucatszor leszámolta a lépéseket – kétezer-huszonhetet –, amelyek a határáig engedték. Ismerte saját póráza hosszát, mely a születési helyétől a világba eresztette.

Nem tudta, Johanna pontosan hol született. Ezek szerint messzebb esett a horgonya, mint az övé.

– Én alig szédülök. – Selma közel hajolt Larshoz, és a kesztyűn át megszorította a kezét. Kihúzta magát, így fél hüvelykkel fölé magasodott. Combja, válla, melle, hasa, az egész alakja arányosan kövér volt, mint általában a falvak első asszonyainak, mert a nagydarab nőket termékenynek hitték. – Gyere!

– Hagyd a lányt! Ennyire nem súlyos…

– Tovább!

Az erdő elnyelte őket, a két terhes nő utat tört a páfrányok között. Ahogy vállukkal meglökték a fenyőgallyakat, megrekedt víz pergett a talajra. Keményen vonszolták Johannát, aki sikoltott, krákogva kérlelte őket, hogy álljanak meg, miközben lábával sávokat szántott a tűlevélbe, és a talajba karmolva próbált megkapaszkodni. Már nem látszottak a falu fényei, amikor véreset hányt a bozótosba, ám a nők megragadták, és tovább rángatták.

Lars is érezte. Horgonyhelye hátrahúzta, akár egy bokáján feszülő kötél, de még nem távolodott túl messzire tőle, még csak sürgette, hogy forduljon vissza. Térdét belülről szilánkok szúrták, szája kiszáradt, ajka ínyéhez ragadt. A levegő egyre töményebbé vált, mintha ingoványban járna.

Johanna újra elhasalt. Átkarolta a térdét, fuldokolva zokogott.

– Ereszd el! – kérte Lars. Látta Selmán is, hogy szédeleg, pislogott, mintha vibrálna előtte a világ. A két terhes őrlány nem érzett fájdalmat, akárhol is hagyták a szülőhelyüket.

– Tovább! Csak magadnak köszönd!

Johanna üvöltött, kígyóként csavarodott meg az avarban.

– Segíts! – kiáltotta. – Engedjetek haza!

– Nem volt elég? – Lars megmarkolta Selma karját. – Megölöd!

– Bánnád?

– Azonnal vigyétek vissza a faluba!

Selma eltátotta a száját, elöljárói nyakláncához kapott. Lars arra számított, pofon üti – megtette már többször, ha tiszteletlenül beszélt vele, gyűrűje nyoma néha napokig kéklett az arcán –, de akkor Johanna a földön kuporogva felsikoltott, a hasához kapott, és mindannyian látták, hogy valami sötét és csillanó folyik végig lábszára mentén. Harisnyája felszívta a vért.

– Tessék – mondta Selma –, most már visszavihetitek.

Lars nem segítette fel Johannát. A két terhes nő karolta fel, de addigra a lány ájultan ernyedt el. Lars feje hasogatott. Lüktető dobhártyájától alig hallotta, ahogy a mellette ellépők a páfrányokat súrolják.

A falu felé fordult, a horgonyhelye irányába. Már az első lépésnél súly szakadt fel mellkasáról, mintha végre ellazulna a túlfeszített póráz.

Lars a kályhára kifeszített madzagra tette száradni átázott zokniját, majd mezítláb, nyirkos nadrágszárral kuporodott a tűz mellé, hogy átmelegedjen. Selma asztalhoz ült – a földszagú, szalvétával letakart terítéktől a lehető legtávolabb –, és áfonyalekvárt kent egy kétszersültre. Szaporán rágott, mintha kikaphatnák kezéből az ételt. Ínséges időben nevelkedett, amikor az anyák elvonták a fiuk szájától a falatot, hogy a lányuknak legalább egy kevés jusson, ezért amióta roskadozott a falu raktára, Selma gyakran rosszullétig evett.

– Szótlan vagy – jegyezte meg, és lenyalta a lekváros kést. – El kell intéznünk pár dolgot. A búza csak akkor nő, ha segítesz neki.

Lars az ölébe ejtett kalapját forgatta, míg Selma csak beszélt:

– Szükség lesz néhány új veteményre. Ha a héten elültetjük a magokat, és használod az erődet, még a kemény fagyok előtt termést hoznak. Képzeld, miről pletykálnak! A szomszédos piacokon a mi céklánkat árulják, mert ezek a legszebbek. Sok zöldségre van szükségünk, kövérre és lédúsra.

Selma talán már nem is emlékezett rá, Lars nélkül mikor érne be a termés. Élvezte, hogy parancsolhat a természetnek, és amikor a téli erdőben jéghártya alatt aludtak a növények, az ő háztetői kertjeik zölden virítottak.

– Ha kérni akarsz valamit – mondta Lars –, kedvesebbnek kellene lenned.

– Ne kezdjük ezt…

– Mi van, ha kiszárítom a termést? Mi van, ha megrohad, mielőtt aratnátok? Szeretnéd, ha a föld eleresztené a gyökereket, és a növények kifordulnának belőle?

– Ennyire szívedre vetted azt a fruskát? Ne szórd el másnak a magod, és rendben leszünk.

– Sosem voltunk még rendben, Selma.

A nő vállat vont, felcsipegette a kétszersült morzsáit. Úgy terpeszkedett az asztal mögött, a kályha ropogó melegében, mintha a saját házában lenne.

Johannát a terhes nők vonszolták haza. Larsnak valamiért tetszett a lány, a vastag irhakabát és pulóverek alatt vékony dereka volt, és bár úgy nevetett, mint ahogy egy varjú károg, a találkozásaikkor élettelin, vadul simult hozzá. Persze most már se nem életteli, se nem vad. Csak egy megkínzott lány a faluból.

Tervei voltak vele. Egy-két hónapon belül feléledt volna benne a vándorlás, és akkor… Már nem számít. A magzat elment. Nem sajnálta a lányt, egyedül az zavarta, hogy Selma ezt megtehette.

– Ha almát meg céklát akarsz, összeállítom a listám – mondta Lars. Selma felkapta fejét.

– Eleget kaptál már tőlem.

– Azt hiszed, néhány könyv vagy vacak bútor megfizetheti azt, amit teszek?

– Jobban élsz, mint bárki a faluból.

– Mert többet is teszek a faluért, mint bárki. Szégyenkezel miatta? Zavar, hogy egy férfi képes arra, amire te nem?

Selma vaskos ujjával az aranyláncát babrálta.

– Mit akarsz?

– Feltétlenül szükségem van néhány új lencsére a csillagvizsgálóhoz.

– Egy vagyonba kerül, és hónapokba telik, mire megszerzem.

– A termés is felbecsülhetetlen vagyon. – Lars megvárta, míg Selma beletörődve vállat von. – És még valami. Kárpótold Johannát! Vedd ki a lelencházból, adj neki munkát, és fizesd meg tisztességesen.

– Ha a közelében látlak…

– Nem fogsz.

Selma bólintott. Házasságuk hosszú évei alatt elkoptak a viták, és Lars már egyetlen szemöldökráncolásból, elharapott köhintésből kiolvasta a nő hangulatát. A bólintás most azt jelezte, rendben, de vigyázz magadra. Ha tovább erősködsz, megkeserülöd. Persze sosem mentek túl messzire. Hiába fenyegetőztek, szükségük volt egymásra.

Selma nem tudott bánni a földdel, pedig a falusiak elvárták ezt az első asszonytól – Lars pedig bűvölte a talajt, de férfiként ezzel törvényt szegett. Lars leleplezhette és megalázhatta volna Selmát a közösség előtt, a nő pedig feljelenthette volna az első erre járó vizsgálóhajónál, hogy végezzék ki a bűnéért.

Lars listát írt a kívánt tárgyakról – csillagászati könyvek, logarléc, szögmérő, fájdalomcsillapítók –, majd átnyújtotta Selmának, aki szemforgatva jelezte, hogy ez csak nyűg és fölös kiadás.

– Az a lány – mondta, és hangja elvékonyodott –, mit akartál tőle? Én vagyok a falu első asszonya, mégis mit akartál attól a taknyostól?

– Nem tartozik rád.

– Vagy úgy. – Selma marokra gyűrte a papírt. – Ha azt akarod, legyek kedvesebb, tegyél is érte! Két éve szültem utoljára, a faluban arról pletykálnak, hogy megöregedtem.

– És? Igazuk van?

– Ideje újra teherbe ejtened.

Selma redős combja között halszagú volt az árok. Megállapodtak korábban, hogy a ruha rajtuk maradhat, Larsnak csak a szoknyát kellett felgyűrnie, de nem ez számított, a testet elviselte volna. Selma ilyenkor fölé magasodott. Úgy mozgott rajta, hogy éreztette, az övé; nem szeretkeztek, csak kifacsarta. Amikor gyereket adott neki, Selma teljesen birtokolta.

– Láss munkához! – mosolygott Selma, aztán felkapta a kabátját, és elment.

Lars egy ideig az ablakból figyelte távolodó alakját. Legszívesebben megmondta volna mindenkinek, hogy Selma csaló, nem ért a földhöz. Meg kellene mondania… Lars a keretnek döntötte fejét. Úgysem fogja elárulni, akkor a nő is feljelentené őt. Mégis mit érne vele?

Visszaült a kikészített terítékhez. Mielőtt Johanna elvetélt, a mélytányérba szedett darabos talajleves jobban hívogatta. Akkor magasabb célt szolgált, most meg almára és céklára fecsérelje az erejét? Új lányt kellene találnia, de egyetlen helyi csitrit sem ejthet meg anélkül, hogy a felesége ne szimatolja ki.

Ó, ha Selma értené, mi mindenre képes a földdel!

Lars a talajba mártotta a kanalat, összerándult a nedves humusz szagától. Hiába várta, hogy évek alatt elmúlik az undor, még mindig hányingere támadt. Nyelt, az első falat kis híján visszajött. Öklendezett, a savas, hol keserű, hol sós íz rángatta a nyelvét. A lecsúszó darabka föld nyálkás volt, akár egy csiga. Újra kanalazott. Markába köhögött, szünetet tartott, és újra merített.

Beleizzadt az evésbe. A talajra ivott ecetes víz marta a torkát, a kecskesajt tompította az utóízt, de a pihenők után mindig folytatta, harákolva, nyögve újabb adagot nyelt az iszapból.

Miután a megdöntött mélytányér alját is kitörölte, kabát nélkül kiment a kertbe. Meztelen lábujjai között púpozódott a sár, sarka meg-megcsusszant. A hűvös földre telepedett. A fű meghajolt előtte, mintha párnát készítene, amelyre ráülhet. Nem fázott. Bizsergés éledt a gyomrában, zakatoló beleiben forróság csorgott végig. Lehunyt szeme előtt a fjord sziklás partja, a kert avarszőnyege jelent meg, a bogos fenyőgyökerek, ahogy kaparászó ujjakként utat törtek a mély felé.

Lars két kézzel belemarkolt a földbe, és kohóként izzó gyomorral várta, hogy megtörténjen.

Helga pirkadatkor a hiányra ébredt. Apja még a szomszéd ágyon szuszogott, kérges talpa kilógott a takaró alól. Mellette, az ágy falhoz tolt oldalán üres maradt a párna. Anja tegnap még velük reggelizett, ma a párnahuzat talán már nem is őrzi az illatát. Helga szívesen megszagolta volna, de ahhoz át kellene hajolnia apja felett, és nem akarta felébreszteni.

Felvette a fűzőjét. A zsinórokat elöl lehetett meghúzni, a merevített anyag mellébe vágott, mintha vissza akarná préselni a bordái közé. Sajgó mellbimbói befelé fordultak. Bő inget és lógó pulóvert vett fölé, amelyben mellkasa laposnak tűnt, akár egy férfié.

Helga a gyümölcskosárból felkapott két almát, és kiment a hajnali kikötőbe.

Völlnek hívták a falut, szerepelt az éves útvonalukon. A hegyek meredeken, néhol szinte függőlegesen szegélyezték a fjordokat, ezért ahol lankássá vált a lábuk, biztosan kikötőt és falut építettek.

A völli móló végében egy totemre szarvaskoponyákat akasztottak; agancsuk akár a fölfelé nyúló gyökerek. A háztetőkön, a kiskertek minden zugában növényeket termesztettek, mert a külső szántókat csak terhes nők tudták megművelni, akik hasuk súlyától sután hajolgattak a zöldségekhez. A harmatos fűben három várandós asszony gyalogolt az erdő felé, hátukon gombászáshoz használt, üres puttonyok billegtek, mögöttük terhes favágólányok indultak, hogy tüzelőt hozzanak a helyhez kötött falusiaknak. Az egyikük kisfia bottal hadonászva loholt mögöttük, de nem kísérhette őket hosszan, a határánál vissza kell majd fordulnia.

Helga egy cölöpre ült, kabátjába dörgölve kifényesítette az almát, és beleharapott. A csend időszaka fog következni. Anja főzés közben dudorászott, a kikötőkben csevegett a helyiekkel, alkudozott a portékáikra. Néha hozzá is odaült. Csupa ügyetlen kérdést tett fel, hogy hogyan szereti az áfonyás lepényt vagy látott-e már jégmadarat, de legalább valaki beszélt hozzá.

Amikor kettesben maradt apjával, és néha napokig elfelejtettek beszélni, Helga úgy érezte, elhalványul. Mintha azzal, hogy nem szólnak hozzá, megszűnne létezni.

Mire Helga magházig rágta az almát, felélénkült a kikötő. A lelencházi gyerekek kőhajításnyi távolságból, sutyorogva mutogattak a hajóra, de aztán előjött prémsapkás nevelőnőjük, és dologra zavarta őket. A veteményes háztetőkre férfiak másztak fel, vállukon kapát vittek, kiköptek, mielőtt lehajoltak gyomlálni. Feleségeik pipára gyújtottak a tornácon. Némelyikük kezével szemét árnyékolva hunyorgott a Mordályra.

Amikor Helga visszatért a hajóra, apja épp fogmosóvizet köpött át a korláton.

– Jól aludtál? – kérdezte Helga. Apja rávillantotta szürke szemét, aztán bement a kabinba.

Helga követte. A Mordály kis gőzös volt, a kazánház felett két kabin állt, egy egyterű lakórész és egy szűk könyvtár. Apja az íróasztalnál megjegyzéseket írt a munkakönyvbe, és egy flaskából gyógynövényes alkoholt ivott éhgyomorra.

– Már lesik a hajót – jegyezte meg Helga. – Érdekli őket, mit hoztunk.

– Hmm.

– A történetek is érdekelni fogják őket.

– Jó.

Helga úgy gondolta, apja spórol a hangjával, hogy az egybegyűlt falusiaknak mesélhessen a világ tájairól és városairól, halpiacairól és kikötőiről, ahová ők soha nem juthatnak el. Néha vásároltak tőlük könyveket vagy faragott szarvasokat és egyéb kacatokat, de legjobban a történeteknek örültek. Tudni akarták, mi húzódik a falujuk határán túl.

– Kíváncsi vagyok, mit csinál most Anja – mondta Helga. – Remélem, jól van a baba.

Született egy húga, akinek még a nevét sem ismeri. Valószínűleg sosem találkoznak majd, ahogy apja korábbi feleségeitől származó féltestvéreivel sem. Apja mindig azt hajtogatta, bárkinek bárhol lehetnek rokonai, mert a magok szétspriccelnek a világban, és nem számít, hol szökkennek szárba. Talán vele is csak azért törődött, mert kényszerűségből a hajón ragadt.

Apja mereven ránézett, az asztalhoz koccintotta a flaskát. Vörös haja és szakálla még borzas volt az alvástól.

– Mosogass el, halomban áll a koszos edény.

– Múltkor azt mondtad, anya is hibázott, amikor a hajón szült meg. – Helga zsebre tette remegő kezét. – Miért nem mesélsz róla? Tudni szeretném, milyen volt. Hasonlított Anjára?

Apja töprengett, mintha lexikonok vagy a kutatási anyaga fölé hajolna.

– Nem – mondta végül. – Nem tudom. Nem emlékszem.

– Van bármid, ami tőle maradt?

– Eladtam a holmiját egy kufárnak.

– Miután anya újra teherbe esett, és itt hagyott minket?

– Ilyet soha nem mondtam.

– De ez történt?

Apja ivott egy kortyot, forgatta a szájában.

– Túl sok a kérdésed.

– Azt ígérted, válaszolsz rájuk. – Kicsi lehetett, amikor anyja elhagyta, mert nem maradt róla emléke, egy kókadt mosoly, savanykás illat, egy érintés benyomása sem. – Mesélj róla! Kérlek!

Hallgattak. A kikötőben sirályok vijjogtak, Helga toporgott. Nem merte sürgetni apját, nehogy megzavarja a gondolatait.

Apja alkoholszagút sóhajtott.

– Gretének hívták. A harmadik feleségem volt.

– Ezt tudom.

– Akkor tudsz mindent. Eredj mosogatni!

Helga egész nap hallgatott. Nyitáskor kitette a mólóra a cégért – Mordály könyv-, dísztárgy- és történetkereskedés –, majd szótlanul sürgölődött a vevők körül. Egy hermelinprémes nő enciklopédiákat kért, de csak a képeket nézegette meg bennük, rajzokat olyan állatokról, amelyek az ő falujában nem élnek. Néhány üveg hagymalekvárral fizetett érte. Egy asszony rézmetszeteket keresett Korgunról, a legközelebbi csatornavárosról; egy terhes lány pedig térképlepedők fölött görnyedt, hogy útvonalat készítsen a vándorlására.

Kevés férfi fordult meg a hajón, a feleségeik ritkán engedték el őket. Könyveket lapozgatni és a világ híreit hallgatni női mulatság, miért is érdekelné a férfiakat, mi történik a falun túl, ha úgysem utazhatnak el soha? Épp ezért, ha férfi érkezett a Mordályra, apja mindig előzékenyen bánt vele – de pont csak annyira, hogy a nők ne tehessenek miatta panaszt.

Apja aznap nem ivott sokat, és eleget dolgozott. Hírekkel üzletelt, gyilkosságról számolt be két faluval korábbról, cserébe csecsemőhalandósági adatokat kapott. Trágyázási módszereket ismertetett, hogy lemásolhassa egy helyi növényszakértő rajzait. Könyvlapok, szóbeszédek, találmányok leírásai cseréltek gazdát.

Helga csak a vevőkhöz szólt, elmagyarázta a katalógus használatát vagy segített olvasmányt választani, de közben végig a nőket vizslatta. Azt találgatta, melyikük hasonlíthat az anyjára: a feltornyozott hajú, pengeszájú, vagy az olvasás közben dúdoló gyöngyfülbevalós.

– Anyának barna haja volt? – súgta Helga az apja fülébe, amikor délben csalánteát vitt neki. Apja vállat vont a teagőz felett.

– Biztos olyan haja volt, mint neked.

Helga egész délelőtt a barna hajú nőket figyelte. Egyikük kecses kezében remekül állt az írótus, a másik szeplőpettyes nyakát agancsmedálok díszítették. Amikor fogasra akasztotta prémszegélyes kabátját, Helga megszagolta.

– Használt kölnivizet? – kérdezte Helga délután apjától, aki épp a szemüvegét tisztogatta.

– Kicsoda?

– Anya. Virágillatú volt?

Apja rálehelt a lencsére, majd inge csücskével megdörzsölte.

– Talán halszaga volt.

Helga a könyvtárban megforduló nők fűszer-, só-, szappan- és gyógynövényes illatát lélegezte be, és elképzelte, melyik hasonlíthat az anyjáéra.

Kislányként gyakran ábrándozott róla, hogy anyja egy napon terhes vásárlóként visszatér hozzájuk. Karcsúnak gondolta, kezére irhakesztyűt képzelt. Dallamos hangon megígéri, hogy esténként tojást főz, és megengedi, hogy vállig érő hajat növesszen. De persze sohasem érkezett meg, csak a kitalált történekben.

Az éves körútjuk részeként mindig megálltak Korgunban, a nagy csatornavárosban. Ott nem csak néhány halász tért be hozzájuk, hetekig árulhattak könyvet és híreket. Hajókürttől visszhangozott a csatorna, a viselős lányok fürtökben jártak, csecsemőiket hordozókendőben kötötték hátukra. Helga akárhányszor kiállt a fedélzetre, elszédült a temérdek ladiktól és a kereskedők kurjantásától.

Korgunban minden évben meglátogattak egy helyi nőt, Odveiget. Csontos, árbocegyenes tartású asszony volt, haját fonatokban a tarkójára tekerve hordta. Helga sokáig remélte, hogy ez a korguni nő valójában az anyja, de hiába faggatta apját, ki ő, mindig mást felelt.

– Ő a munkaadóm, nem az anyád.

Máskor azt válaszolta:

– A nővérem.

Vagy:

– A legnagyobb könyvbirtokos, aki ismerek. A leghűségesebb vásárlónk.

Helga elengedte a füle mellett a válasznak álcázott hazugságokat. Csak annyit tudott, hogy az Odveig nevű magas nő, akinek olyan szőke haja van, akár az avas méz, és aki minden alkalommal meleg mosollyal fogadta őt, mielőtt kettesben elvonult az apjával, akár az anyja is lehetett volna. Persze csak ha Gretének hívnák, és harmadikként húzott volna gyűrűt apja ujjára.

Miután sötétedéskor bevették a cégért, Helga a hálókabinban félmeztelenre vetkőzött. Kioldotta piszkosszürke fűzőjét, két apró melle fehéren szabadult ki alóla. Apja mindig azt mondogatta, olyanok, mint a daganatok egy beteg fán, és Helga igazat adott neki. Úgy bökte meg, mint egy nyálkás meztelen csigát.

Odaállt a tükör elé. Válla keskeny volt és előredőlő, tartása görbült. Hasa lapos és fehér, köldöke örvény. Nem hasonlított apja feleségeire. Látta őket vetkőzni és öltözni, gömbölyűek voltak, terhes hasuk vonzotta a tekintetet, cukormosolyuk szavak nélkül simított el vitákat. Az ő mellük nem tűnt daganatnak. Amikor lavór felett, szivaccsal mosakodtak, nem undorral simítottak végig magukon, nem olyan kapkodva nyúltak hónuk alá és mellükhöz, mint ahogy Helga szokta elintézni, épp csak tenyérnyi vizet fröcskölve oda.

A tükör sápadt pálcikakislányt mutatott. Talán igazat mond az apja, és tényleg más, mint a többi nő. Helga elhúzta a száját. Végül is, örülnie kellene. Az apja lánya, nem az anyjáé.

Már épp fel akart öltözni, amikor még egyszer megérintette a mellét. Van bármid, ami anyától maradt? – kérdezte délelőtt az apjától, aki azt felelte, hogy mindenét egy kufárra sózta. Nem tudott mindentől megszabadulni. Az a két kelésszerű görbület, amely most nem is látszott annyira csúnyának és idegennek, talán az anyja öröksége.

Gretének hívták. A harmadik feleségem volt.

Akkor tudsz mindent! Eredj mosogatni!

Gretének hívták.

Helga az ajkát harapdálta. A hidegben lúdbőrzött csupasz melle.

– Mit művelsz? – kérdezte apja, amikor belépett a fedélzetről. Helga maga elé kapta a karját.

– Semmit.

– Hol a fűződ?

Helga az ágyra vetett, izzadságfoltos ruháért nyúlt, de apja lefogta a csuklóját.

Tudományos igénnyel tanulmányozta a törzsét. Épp csak tusvázlatot nem készített róla, amelyen nyilakkal jelölhetné meg az anatómiai részeket, a leheletnyi domborulatot és az alatta húzódó, kiálló bordasáncot.

– Rémes – jegyezte meg. Írótollával Helga mellére bökött, a hegy fekete pöttyöt hagyott rajta. – Neked talán tetszik? Azt akarod, hogy megnyúljon, mint a tészta?

– Nem tudom.

– Nem láttál elég asszonyt? Olyan a lógó mellük, mint a döglött halak.

– De…

– Ilyet szeretnél?

Helga megnyalta ajkát. A Mordályon megfordult vásárlónőkre gondolt, a pulóverük alatt felsejlő mellükre.

– Anyának ilyen volt?

– Anyád a vándorlásért eladta a méhét! Ne akarj olyanná válni, értetted?

Helga félresütötte tekintetét, a jégvirágos, kerek hajóablakot figyelte.

– Értetted?

– Igen – bökte ki. Csak suttogni bírt: – Igen.

Apja végre eleresztette a csuklóját, Helga maga elé rántotta a hálóingét. Apja töprengett egy ideig, aztán kiment a fedélzetre.

– Vedd föl a fűzőt! – szólt hátra az ajtóból.

– Elmész?

– Dolgom van, Helga.

– Férfiügyek?

– Hajnalban jövök.

Apja becsapta az ajtót, a szobában borszag maradt utána. Biztosan kocsmába megy. Addig vedel, amíg fizikusok okfejtéseit nem idézi a helyi törzsvendégeknek.

Helga fülén égett a szégyen, ellépett a tükör elől. Dühösen markolta meg a fűzőt. Ne akarj olyanná válni, értetted? A szemébe kellett volna vágnia, hogy nem beszélhet így az anyjáról. Fel kellett volna emelnie az állát, és apja arcába kiáltani az igazat.

Azt akarja elpusztítani, amit anya adott.

Apja talán észre sem venné, ha nem húzza olyan szorosra a fűzőt, a szemüvege nélkül csak vaksin hunyorgott. Minden nap lazítana rajta egy keveset, aztán bő inget és férfipulóvert húzna fölé, hogy eltakarja. Nem fordulna be a mellbimbója, nem kellene kamillás kenőccsel kennie, ha kisebesedik.

Helga felpróbálta a fűzőt, a zsinórokat lazára hagyta. Két ujját be tudta dugni az anyag és a bőre közé. Arra gondolt, nővé válik-e, ha fokozatosan, titokban kikerekedik a melle.

„A nők és férfiak alapvető különbségeket mutatnak. A férfi robusztusabb, csontja vaskos, szőrzete kifejezett. A nők vékonyabbak, izmuk satnya. A zsír derekuknál rakódik le. Csak két emlőjük van, ellentétben a többi szoptató állattal. A disznónak akár tizennégy, a kutyának nyolc, a tehénnek négy csecse van. A nőknek csak kettőre van szükségük.

A legszembetűnőbb különbséget a nemi tájék mutatja: a nő a befogadó, a férfi az, aki ad.

Ezt figyelembe véve pedig a férfi uralkodhat a nőn, hiszen vándorlása eszközét tartja ágyékában.”

(Részlet A vándorlás okai, a női és férfi előjogok c. kéziratból)

Vazil haragudott a szavakra. Nem tudta velük a gondolatait pontosan kifejezni, mások pedig még azt a csorba keveset is félreértették.

Amikor Helga megkérdezte, mi történt az anyjával, kijelenthette volna, hogy Grete halott. Mindketten jobban járnak. De lappangott volna mögötte a felhang, hogy köze van a halálához, vagy az érzéketlenség és a közöny, hogy már rég nem siratja. És ott lett volna a rengeteg új kérdés is, így Vazil inkább hallgatott.

A szavak csak íráskor álltak mellé. Addig satírozhatta ki a hibás gondolatot, amíg ki nem lyukadt a papír. Ha beszélt valakivel, gyakran felelt mást, mint amit szeretett volna, de az igazán helyénvaló mondatok csak sokkal később, órák, akár napok múlva jutottak eszébe.

Látta maga előtt a kétségekkel teli Helgát, görbe háttal, kiálló kulcscsonttal, és bánta, hogy nem mondta meg neki az igazat.

Levelet kell írnia neki. Tartozik ennyivel, akkor is, ha nehéz elmondania.

Bicegve vágott át az alkonyi kikötőn, botja csúszkált a jégkásás mólón. A döngölt földes úton olvadékpocsolyák csillantak, a rönkházak kéményéből meleget ígérő füst szállt a fenyves felé. Néhány kunyhó talajjal feltöltött tetején káposztaágyások fodrozódtak, másokat fűvel és mohával futtatták be, hogy kecskét legeltessenek rajtuk. Az ajtókra szigetelésként szarvasbőröket feszítettek, mellettük kampóról lógtak a sáros, száradó kalucsnik.

Vazil a havas szél ellen szemöldökéig húzta sapkáját, míg elsántított a kocsmáig. A közösségi magtár mellé építették, pontosan a középpontba, így a külső házakban élők is eljöhettek idáig megbeszélésre vagy a termény szétosztásakor. Nem terjedhetett tovább a falu; senki sem akart a helység szívének körzetén kívül születni.

A kocsma kandallója körül terhes asszonyok szívták a tőzegpipát, férjeik hátrébb húzódva, suttogva beszélgettek. Vazil egy félreeső asztalhoz ült, és a forralt bora mellé tiszta papírt, tust és íróvesszőt készített. „Mesélj anyáról!”, kérlelte Helga napok, hetek, évek óta, és most eljött az ideje. Már tizenhárom éves, majdnem felnőtt, ezért meg fogja érteni.

Vazil ivott a borból, hogy fölmelegedjen, és könnyebben fogalmazzon.

Soha nem ismerkedtem volna meg anyáddal, ha nincs egy másik nő. Találkoztál már vele, mert évente, amikor megállunk Korgun csatornáin árulni, mindig meglátogatjuk. Ő az oka, hogy feleségül vettem anyádat. Szükségem volt asszonyokra, akiken láthatom, hogyan változnak meg a terhesség alatt. Valami megindul bennük, átalakul a vérük és a testük, attól képesek a vándorlásra. A csatornavárosi nő miatt meg akartam találni ezt a változást.

Hazugnak érezte a szavait. Úgy hangzott, mintha hibáztatná Odveiget, és nem akarta, hogy végül Helga is hibáztassa. Egyszerű és tiszta mondatokat kell választania.

Az elrontott levelet elégette a gyertyalángnál. Új papíron serregett a toll.

A kutatásom az ígérettel kezdődött.

Te hajón születtél, nem érted, milyen röghöz kötöttként élni. Ha lisztet akarsz venni, el kell menned a határodig, amíg vérzik az orrod és epét hánysz; ott pénzt adsz a ladikosnak, hogy menjen tovább a malomig, és hozzon neked télire elegendőt. Ő eljut a malomig, te meghalnál belé. Cserébe arra kér, a házad mögötti erdőben szedj egy kosár gombát, hisz az neki már tiltott terület.

Képzeld el, milyen, ha a föld embereket választ el egymástól! Vagy ha olyan helyre születsz, olyanok közé, akik kihasználnak téged. Akik gyűlölnek téged. Nem menekülhetsz el, oda kötődsz. Ezért ígértem meg Odveignek, hogy megfejtem, hogyan hozzam el onnan.

Vazil elkomorodott. Odveigről és távolságokról írt, mert testének a Mordály, gondolatainak a nő volt a horgonyhelye. Ha nem vigyázott, hirtelen megérezte bőrének édeskés illatát, amely mindig könyvenyvre emlékeztette, vagy kertészkedéstől cserzett ujjának érintését, mintha épp a tarkóját simogatná. De nem róla akart mesélni Helgának.

Gretéről kevés mondanivalója akadt. Barna haja lehetett, akár a téli avar. A túl szűk csípője miatt került az életébe, hogy a kislányt megszülje. Biztosan erőlködött, küzdött a gyermekéért, de Vazil ezt is inkább feltételezte, valójában nem emlékezett rá. Csak a vértől tocsogó lepedőre, a feketére ázott szarvasprémre és az ordító csecsemőre, akit karba kellett vennie.

Akart valami szépet írni a nőről, amit Helga majd újra és újra elolvashat, olyan pontos és tiszta szavakat, amelyeket a szívébe véshet, de hiába töprengett, Grete csak árny volt, nem hús-vér asszony. Vérnyomásadatok forrása és szövetminták tégelye, aki a kutatáshoz kellett.

Új papírt vett, tust szívott a tollhegyre. Ha nincsenek szép szavai, legalább mondjon igazat.

Anyád a lakókabinban szült meg. Nem vagyok bába, nem segíthettem neki. Túl szűk volt hozzád, te vagy az első gyermeke. Elvérzett az ágyon.

Vazil röviden töprengett, forrót kortyolt a borból. Végül hozzáírta:

Sajnálom, Helga. Ne kérdezősködj róla többet, ez minden, amit mondhatok.

Helga arra ébredt, hogy Merma az ágy végében ül. Pipaszár lábára húzta a takaró nagyját, szeme sárgán csillant, akár egy kifogott pisztrángé. Koponyáján haj helyett tarajként futott le a véreres uszony. Arca jó részét, nyakát, mellét bronzosan csillanó pikkelyek borították, de lába emberszerű volt, csak ujjai között feszült úszóhártya.

Helga lehunyta szemét, fejére húzta a takarót. Hónapok óta nem látta Mermát, mert amíg Anja a hajón élt, egyszer sem volt szüksége rá. Ha nem szentelt figyelmet neki, néha magától semmivé foszlott, ezért Helga most is elszámolt ötvenig, majd óvatosan kilesett a pokróc alól. A sellő még mindig ott ült, nyakán ínyvörös kopoltyúfedél dobogott.

(Felébresztettelek), lüktetett a gondolat Helga fejében. Merma hangja évente változott, a kislányos cérnavékonyság után öblösen szólt, de most leginkább Anja dallamos tónusára emlékeztetett. (Szükséged van rám-rám-rám. Jöttem.)

– Nem hívtalak – morogta Helga félhangosan, pedig tudta, hogy fölösleges. Merma előbb érezte a gondolatait, mielőtt azok a fejében szavakká formálódtak volna.

(Baj-baj-bajban vagy. Megint egyedül maradtál. Megölelhetlek?)

– Nem.

Undorodott Merma hideg és nyálkás bőrétől, nem akarta, hogy hártyás ujjaival a hajába simítson. Ennél sokkal rosszabb volt a tudata. A szúrós tudata, ahogy összecsavarodott az övével.

(Apád csak hajnalban jön haza, rengeteg időnk van. Büdös lesz. Már attól megszédülsz majd, ha belép ide.)

(Fájdalomcsillapítót iszik. Rossz a lába.)

(Kifogás-kifogás-kifogás. Szerinted mit művel a faluban? „Férfiügyek”? Láttad valaha ezeket? Üres kézzel indul, csomag nélkül jön. Az egyetlen, ami változik, a borbűz.)

– Nem érdekelsz!

Helga aludni próbált, de Merma felkorbácsolta a gondolatait. Amikor a párnába süppedve majdnem elnyomta az álom, képek zavarták fel. Anja sikolt, botladozva kísérik a halászház felé; vér csurog a szülőasztalra, a gyereket pedig úgy húzzák ki belőle, mint répát a földből. Meglengetik a bokájánál fogva, a köldökzsinór tekereg. Izzadság és vér szaga terjeng. Anja csecsemője olyan, mint egy vizes, gyűrött, vörös törülköző. Először nem sír, ezért megütik a mellkasát, erre gyűlölködően ordít, mintha az anyját és a bábát hibáztatná.

Helga hajnalig vergődött, egyszer a rémképek, másszor az uszonycsattogás miatt riadt fel.

Merma az ágyon ült, pikkelyes nyakán csillogott a holdfény. Hasonlított a faragásra a Mordály orrán, amely hínárhajú, kígyófarkú sellőt ábrázolt aranyra festett halszemmel. Az első mostohaanyja, apja negyedik felesége mesélt a sellőkről, akik csak ritkán úsznak fel a fjordokon, hogy gyerekeket ragadjanak el. Bánta már, hogy megalkotta őt. Kislányként a barátságuk erővel töltötte meg, de mostanra Merma parancsolgatóvá és undokká vált. Talán legjobb lenne képzeletbeli ketrecet teremtenie, hogy bezárhassa.

Hangja Helga tudatába vágott:

(Apád hazajött-jött-jött. Csörömpölt. Levert valamit a botjával.)

(Honnan tudod?) Haragudott Mermára az átforgolódott éjszaka miatt. (Semmit nem tudsz, amit én nem!)

(Félálomban hallottad. A füled és az eszed is én vagyok.)

A szomszédos ágyon érintetlen maradt a takaróhalom, apja biztosan a könyvtárban töltötte az éjszakát. Helga többször talált már rá reggel a dolgozóasztalára borulva, ahogy arcát párna helyett nyitott könyvekre hajtotta.

Merma fölállt, és bár vízcseppek csurogtak le a hátán, az ágynemű nem maradt nedves ott, ahol az előbb ült. (Figyelj!) Helga hajóládájára mutatott. Tintafoltos, kétrét hajtott levél pihent rajta. (Apád hozta éjszaka.)

Helga még sosem kapott levelet az apjától. Kiment az álom a szeméből. Kibújt a felmelegített dunyha alól, és a láda mellé kuporodva széthajtotta a papírt.

„Anyád a lakókabinban szült meg. Nem vagyok bába, nem segíthettem neki. Túl szűk volt hozzád, te vagy az első gyermeke. Elvérzett az ágyon.

Sajnálom, Helga. Ne kérdezősködj róla többet, ez minden, amit mondhatok.”

Helga mereven nézte apja betűit. Háromszor is elolvasta a sorokat.

(Elvérzett; sajnálom; túl szűk; nem segít; elvérzett.)

Nem értette. Ez valami tévedés. Egy rosszul megcímzett levél.

Az ő anyja másodszor is teherbe esett, hogy elhagyja a hajót, az apját és őt is. Azóta megbánt mindent, kikötőről kikötőre keresi a Mordályt, mert vissza akar térni hozzájuk. Ha tehette volna, ajándékokat küld utánuk, neki falevélmintás, kötött sálat, apjának tudományos könyveket, csak nem ismeri az útvonalukat, így futárt sem bérelhet, postát sem adhat fel. De egyszer majd nyomukra bukkan, és akkor a terhes vásárlónők közé vegyülve visszatér, hogy minden éjjel közös prém alatt aludjanak, minden reggel együtt egyék a gyümölcsöt, és legyen valaki, aki hozzászól.

Elvérzett. Túl szűk. Hazugság. Egyszerűen lehetetlen. Helga kezében reszketett a levél, mintha kirázhatná belőle a betűket, akár a port.

Szédülve, kalapáló szívvel kelt fel. Merma vizes tudata elúszott mellette.

– Apa!

Helga kirontott a fedélzetre, átfutott a könyvtárba, de apja nem volt ott. A kazánházban és a raktárban is megnézte. Biztos visszament a faluba. Nem akart itt lenni, amikor elolvassa a vallomását.

– Apa! Apa!

Helga addig kiáltozott a tatról, amíg harisnyás lába átfagyott. Visszament a kabinba, odabújt a hajóládához. Újra elolvasta a levelet – elvérzett; túl szűk; ne kérdezősködj –, és bár nem akarta elhinni, félt, hogy igaz lehet. Anyja nem tér vissza a terhes vásárlónőkkel. Anyja elvérzett. Helga körmét a vállába vájva levegő után kapkodott. Újra és újra átfutotta a levelet, majd rózsává gyűrte, és elhajította.

– Hazugság!

(Csss.) Merma belefurakodott a tudatába, Helga úgy érezte, habzó hullámok alá merül. Sötétség és vattaízű levegő fogadta. Pikkelyek és uszonyok nyomták a mellkasát, a könnytől arca nyálkássá vált, mint a halaké. (Csss. Csss.)

– Hagyj! – kiáltotta Mermának, de nem gondolta komolyan. Úgy illett a sellő tudatának ölelésébe, mint kulcs a zárba.

Sokáig ült a hajóláda mellett, homlokát felhúzott térdére hajtotta. Azt várta, apja mindjárt hazaér. Ölébe veszi úgy, ahogy Merma próbálta elringatni, szakálla szúrja a nyakát, és azt suttogja: „Ne haragudj, nem is így történt. Anyád visszajön.” De sem az apja, sem az anyja nem jött. Az ablakon csak a dokkmester lámpásának fénye vetült be óránként, amikor ellenőrző kört tett a mólón. A szél nyikorgatta, rángatta a hajóköteleket. A kabin megtelt árnyékkal. Helga a könnyét nyelve visszaszámolta a perceket: most már jönnie kell, most már mindjárt itt lesz, megmondja, hogy tévedett. Megmondja, hogy nincs semmi baj.

De apja nem jött.

(Pirkad), lüktette Merma. (Miért nem nézed meg anyádat?)

Helga kinyitotta a szemét. Füle még csengett, mintha eltömítette volna a tenger, de az összeolvadás érzése elmúlt, egymagában ült a Mordály padlóján, a kerek kabinablak alatt.

(Miről beszélsz?)

(Anyádról. Ott van az adatokkal teli könyvben az igazság.)

Helga felpattant. Hamarabb is eszébe juthatott volna apja borjúbőrős könyve, amelyhez megtiltotta, hogy hozzáérjen. Vagy a hóna alatt hurcolta, vagy eldugta a könyvtár egyik padlóba vájt csempészrekeszébe, a mikroszkópja mellé. Anja egészségéről is mindent feljegyzett, biztosan Gretéről is egész oldalakat teleírt.

Merma irizáló uszonyával csettintett, és kivezette a könyvtárba. A lereteszelt rejtekhelyre mutatott.

(Tessék. Itt van minden, amit anyádról tud.)

A borjúbőrös kötet nehéz volt, mint egy lexikon, Helga a lapok közé pörgetett. Számoszlopok, megjegyzések, rövidítések követték egymást apja hullámzó betűivel, kékkel írt, tömött sorok, aztán észrevette a margót is: a sarkokban egy-egy név állt. Frøya, később Ilke, és a felénél az anyja neve: Grete. Skálák, mértékegységek pörögtek alatta. Minden, amit anyádról tud. Az adatok mellett személytelen írás: „éhgyomorra”, „egész nap émelyeg”, „a cukor jó”, de Helgát nem érdekelte, mi „nyolcvan” – A súlya? A pulzusa? –, a lapok között nem volt ott az anyja. Csak tények és mérési eredmények, számok és adatok.

Merma vigasztalón áradt szét benne.

(Erre kellettek a nők, látod? Ez a kutatása.)

(Mit csinált vele?)

(Vérét vette. Megszúrta a vénáját, és mérte a pulzusát.)

(Miért vizsgálta?)

(Talán fölbon-col-ta-ta-ta.)

Az adatsorokat tusrajzok és boncolási jegyzőkönyvek szakították meg. Apja néha vásárolt szarvastetemet, hogy az izmok rétegét megvizsgálja, de az ábrák… Méhek és magzatok rajzai. Véres ujjlenyomat a lap szélén. Ezek talán nem szarvasokról készültek. Apja talán embert boncolt a hajójukon.

(Talán megtette anyáddal. Ő asszony, nem szarvas. Mennyi adat-adat-adat.)

– Hallgass!

Helga vacogva ölelte magához a számokkal teli könyvet, anyát. Most már valóságos. Létező személy, és megölték. Apja hagyta elvérezni, és miután meghalt, méhéről illusztrációt készített a borjúbőrös könyvbe.

Helga már nem akarta, hogy visszajöjjön. Maradjon csak ott a kocsmában, igya magát öntudatlanra, ha úgy tetszik. Most már késő bocsánatot kérnie vagy megvigasztalnia.

– Nem akarom látni – dadogta Mermának. Elvérzett; túl szűk; nem segítettem. – Vissza fog jönni!

Vajon tudna még vacsorát tenni az apja elé, teát önteni a bögréjébe anélkül, hogy a méhről rajzolt tusábrákat látná maga előtt? Vajon megremegne a keze, és leforrázná magukat a vízzel? Talán apja szemébe nézne, és hascsikarást kapna. Hogyan süthetné le a tekintetét, és rebeghetné ezek után, hogy „Igen, apa, értettem”?

(El kell menned innen.)

Elmenni? A hajó a mindene, soha nem aludt máshol, csak a reccsenő kabinban, a füstszagú paplanok alatt. Befűthette volna a kazánt, hogy elhagyja a kikötőt, mielőtt apja bortól keresztbe állt tekintettel hazatámolyog. Tudja vezetni a hajót. Csenevész karja ellenére elbírt a szeneslapáttal. De persze nem mehetett, megölné az apját, ha a Mordállyal együtt elviszi a horgonyhelyét is.

(Nem tudok elmenekülni.)

De akkor maradjon?

– Ki kell zárnom a hajóról – kiáltotta Helga, és a kulcsért kotorászott az asztalon. – Felhúzom a pallót! Lelakatolom!

(Gondolod, annyiban hagyja? Betör hozzád, betör, felfeszíti vassal.)

– Akkor én megyek le a hajóról. Kiköltözöm a faluba, munkát vállalok…

(Elhajózik, megölne téged. Ő nem aggódna, te is csak nő-nő-nő vagy, értük nem kár, ott maradnak a kikötőben, mint Anja.)

– Mégis mit tegyek? Nem akarom többet látni! – Helga elképzelte, hogy apja ollóval vágja a haját, szeplős keze közben tarkójához ér, ugyanaz a keze, amellyel boncolt és véres ujjat nyomdázott a borjúbőrös könyvbe. – Nem bírom ki vele!

(Jól van, jól van.) Merma közelebb hajolt, gondolatai szétterültek Helga tudatában. Sárga szeme ragyogott. (Akkor mégis el kell szöknöd, nincs más mód, de ésszel kell tenned.)

– Hogyan?

(Van tested, még ha kicsi is. Van melled.)

– Mire megyek vele?

(Van rés a lábad között. Szűk és hosszú.)

– Mit akarsz, mondd ki!

Merma úszóhártyás ujjával Helga hasára bökött, ahol hálóinge redői összegyűltek.

(Van méhed. Ess teherbe!)

Lars rá tudta venni a búzát, hogy növekedjen. Gyomra zakatolt a forró talajtól, de elméje messze járt; gyökérfonadékokat látott, amelyek élősködőkként kapaszkodtak a földbe, hogy vizet és sókat szipolyozzanak. Vékony szálúak voltak, akár a szőr. Még egy gyerek is ki tudná tépni, hogy elpusztítsa.

A házak tetejét termőföld borította, a búza, rozs vagy káposzta alig fért el az ágyásokban. Gyökerük nem mélyre nyúlt, hanem oldalra terült, mint haj a párnán. Ha Lars nem gondozta őket, satnyára nőttek és elsárgultak, levelük foltosodott, száruk hervadtan görbült el. Selma télen is aratni akart, de a fagyban a magok még csak ki sem csíráztak volna.

Lars teste égett, lobogott benne a föld. Erőt mozgatott, mint ahogy más kirakodik vagy árut cserél, apró részecskék vándoroltak a talaj és a gyökérgubancok között. A víz tartást adott a sejteknek, de a hideg szétrepesztette volna őket, ha a talaj nem sugározza a meleget. Lars hiába ült a fagyos földön, a varázslattól izzadt, miközben az egész falura kiterjesztette tudatát, hogy minden háztetőn és kertben mozgathassa a szemcséket.

Víz, gázok, mérgek, tápanyagok vándoroltak ki és be. Recsegtek a megnyúló növényi rostok. Gyarapodtak a búzaszemek. Esővízzel a gyökerekbe mosta az ásványokat, és ösztönösen adta nekik a talajban megbúvó vasat vagy a lebomlott állatok mikroszkopikus darabjait, amelyeknek a nevét sem tudta. Gombafonalakat kötött a növényekhez. Táplálékot szívott beléjük.

Hamarosan beköszönt a tél. Selma boldog lesz. Learatják a háztetőkre, útmentére vetett búzát, betakarítják az áfonyát és a barackot, aztán mindannyian elmennek Selmához, hogy megköszönjék neki. A falu vezetője, a termés adója, az élet adója! Lars a földbe kapaszkodva megrázkódott. A nő minden évben önelégült mosollyal vitette kamrájába a hálaadományokat, hisz mindez járt annak, aki véget vetett az éhínségnek.

Selmának hálálkodtak, nem neki. Pedig a nő kényes gyomra sosem fogadta be a földet.

Lars érezte, ahogy a talajba – a gyomrába, a húsába – kapaszkodó gyökerek mocorognak. Az alma héja megfeszült, mint hártya a dobkereten. A szárakban oldatok csorogtak, a levelek nagyot kortyoltak a levegőből. Az éppen növő gyökérszőrök megkaparták a földet, és Larsnak fájt, mert a növények beléharaptak. Ahogy a gyomrában forgott a talaj, úgy zúgott a mélyben is, rögök zakatoltak, rétegek siklottak el egymáson, a pórusok ezer parányi tüdőként lélegeztek. A föld mocorgott, mint egy állat. Ha kedve tartotta volna, megrázhatta volna magát, hogy levessen minden élősködőt a hátáról.

Lars eltávolodott az ültetvényektől, a mélyre figyelt. A tudatot kereste, az állat értelmét, hogy a szemébe nézzen, és kérdezhessen…

Egy ütés térítette magához, elterült az avaron. A kertben hevert, inge izzadtan tapadt hátára. Kapkodta a levegőt, de a pofon még égett tarkóján.

– Hozzád beszélek!

Lars hunyorgott, alig látott az éles fénytől, szeme megszokta az agyagos sötétet. Könnyezett a levegőtől; csípett, akár a hagyma.

– Rémes, amit művelsz! Ez… undorító.

– Vizet… – Lars torka kiszáradt. – Selma…

– Nem vagyok cseléd.

Feltápászkodott, és vacogó foggal, félvakon betámolygott a  házba. A délutáni verőfény után a szoba félhomálya simogatta a szemét. Egy kancsóból vizet töltött, de a hirtelen mozdulattól a jó része az abroszra ömlött. Miután ivott, a székre rogyott. Nem nézett Selmára, csak a nő koppanó cipősarka árulta el, hogy utána jött.

– Kértem már, hogy ne hozz ki onnan. – Lars megtörölte a homlokát. – A nyomorult gazokat növesztettem a kedvedért.

– Reszketsz.

– Mert tarkón vágtál, amíg… benn voltam.

– Előrébb való neked a döglött egértől bűzlő föld, mint a feleséged? A falu első asszonya?

Igen, akarta mondani, de meglátott valamit Selma kezében. Két bőrkötéses, foszlott gerincű könyvet szorongatott.

– Az mi?

– Neked hoztam.

Lars bizalmatlanul elvette a felé nyújtott köteteket. Belepörgetett az egyikbe, a lapokon csillagképek rajzolatai sorakoztak. Nő írta, valószínűleg egy vándor terhes asszony, és bár Lars nem bízott a nők szemében, mert a felszínt látják a lényeg helyett, remélte, hogy a csillagképeket pontosan lejegyezte.

– Megteszi – mondta. – Honnan szerezted?

– Egy könyvhajó áll a kikötőben. Mocsárszagú kis ladik, férfi a kapitánya. Nyüzsögnek felénk most a hajósok, egy fogorvos is érkezett. Eret is vág, és csontkovácsol…

– Hogy hívják a hajót? A könyveset.

– Nem emlékszem, mit számít?

Lars megnyalta még mindig humuszízű, repedezett ajkát. Amit egy falu nem tudott megtermelni, azt meg kellett vásárolnia. Mivel sem ember, sem málhás állat nem tudta megvetni lábát a meredek fjordparton, ezért vagy hajóval érkeztek hozzájuk kereskedők, vagy sehogy. A kikötőben egész évben posta- vagy kufárgőzösök, orvosok horgonyoztak, de a könyvtár ritkaságnak számított.

– Lehetett Mordály? – kérdezte Lars.

– Akár. Ismered?

Selma vizsgáló tekintettel meredt rá. Tokája sálként gyűrűzött nyaka körül, sártól nedves szoknyaszegélye nyomott hagyott a padlón. Néha már úgy megérezte a szándékait, hogy mélyen a szemébe nézett, de Lars remélte, hogy most nem sikerül. Selma nem leplezhette le idő előtt.

– Nem, csak pletykálnak a kölykök errefelé. Van még valami?

Selma megkerülte, húsos ujját a vállára fonta. A szorítása alig fájt, de azt sugallta, hogy ne mondj nekem ellent, mert hatalmamban áll végezni veled. Lars hitt neki.

– Nem látogattál meg a hálószobámban. Három éjszakát kapsz, ha utána sem teszel eleget a kötelességednek… – Selma ujjai mélyebbre martak, Lars felszisszent.

– Ha erőszakkal kényszerítesz, nem fog sikerülni.

– Akkor fohászkodj, hogy sikerüljön.

Lars nem tudta, mit javasolna felnőtt fejjel a tizenöt éves fiúnak, aki lebukott Selma előtt a földevéssel. Hazudnia kellett volna, miért tetőtől talpig mocskos a sártól, de talán az is kevés lett volna. Selma már akkor is megszerezte, amit akart, és ha neki fiatal férj kellett, akit irányíthat, ő nem futhatott el. Mikor a nő kezébe helyezte az életét, elhitte, hogy nincs más választása. Vagy a vizsgálónők kötötték volna fel, vagy a falusiak verik agyon félelemből.

– Menj el! – kérte, és elhúzódott. – Dolgom van még a földdel.

– Csak ne feledkezz meg a másfajta dolgaidról sem.

Selma távozott, Lars a verandáról követte tekintetével a hófoltok közt baktató asszonyt. A kertet szegélyező fenyők eltakarták a kikötőt, a fjord is csak sejthetően, zölden csillant a lombok közt a távolban. Nem hitte, hogy Selma téved a Mordállyal kapcsolatban, épp ideje volt. Két éve járt Völlben utoljára, és a szerződésük szerint minden ősszel találkozniuk kellett volna. Lars hiába postázott üzeneteket, nem kapott hírt a hajó felől. Néha azt hitte, rozsdás gőzmotorja végleg szétesett, vagy deszkái annyira elkorhadtak, hogy elsüllyedt magától.

Sötétedés után majd lesétál, hogy elbeszélgessen a kapitánnyal, ha már ő nem teszi meg önként. Lars a megkönnyebbüléstől felsóhajtott. Olyan régóta várt már erre, és végre eljött az idő.

„Bonckéssel kell lehántani a bőrt és a zsírt, hogy megtaláljuk az igazi különbséget. A nők hasában a méh olyan, akár egy külvilágra nyíló, vörös zsák. Azoknak a nőknek is méh van a testében, akik nem terhesség közben haltak meg, és azoknak is, akik szüzek voltak. Még a gyermekek testében is megvan a két petefészekkel együtt, amelyek olyanok, akár egy-egy kanál kaviár. A méh tehát nem lehet oka a vándorlásnak, más változás történik az asszony testében, amikor elhagyja a horgonyhelyét.

Reményt kell kapnunk ebből. A férfinak nincsen méhe, de ezek szerint a vándorlást nem ez okozza.”

(Részlet A vándorlás okai, a női és férfi előjogok c. kéziratból)

Másnap reggel Völl kikötőjéből kifutottak a halászcsónakok. Vazil a kabátzsebébe csúsztatott kovás pisztolya agyát simogatta, és az evezőkkel bajlódó pókhasú asszonyokat figyelte. Derekukat tapogatva, kényelmetlenül helyezkedtek az üléseken, hasuktól alig tudták a lábuknál eligazgatni a hálókat. Vazil arra gondolt, neki is ki kellene hajóznia. Anja biztosan feljelentette, és ha akadt a közelben terhes vizsgálónő, talán már rég a Mordályt üldözi.

A vétkei hosszú lajstromáért különféle büntetéseket szabnának ki rá. A csempészett apróságokért bírságot kapna. Az elhagyott feleségekért kalodát, hogy a helyiek leköphessék, a kislányok kecskeszarral dobálhassák. A gyűlésekért, a kutatása vitatható módszereiért, a kéziratért…

A kéziratért kiherélnék. Talán meg is ölnék.

Szíve szerint indult volna, zakatoló kazánnal hajózott volna a fjordon, de nem tehette. Tartozott egy férfinak Völlben.

Éjjel, miután a levelet Helga hajóládájára csempészte, elhagyta a Mordályt, és vissza sem mert térni hajnalig. A faluban bolyongott, botja jégen, köveken bicsaklott meg, és csak akkor indult vissza a kikötőbe, amikor a tyúkok már kotyogtak a kerítések mögött. Félt találkozni kisírt szemű lányával, aki újabb kérdéseket szegezne neki, amelyekre ő képtelen felelni.

Mire Vazil bátorságot gyűjtött és fellépdelt a hajópallón, a halászcsónakok már elhagyták a fjordpartot.

– Jó reggelt, apa! – Helga reggelihez terített, halpogácsát és almát tett az asztalra, a forró vízben csalánlevelek áztak. Lesegítette a kabátját. – Befűtsek?

Vazil gyanakodva nézte a lányát. Szemét vörös táskák súlyozták, mintha sírt volna, de nem tűnt dühösnek. Talán még el sem olvasta a levelét. Túl sötét zugba rakta, ezért észre sem vette, vagy levitte a huzat, és már hiába keresnék.

– Befűtsek, apa? Dideregsz.

– Ne. Hagyd. – Vazil asztalhoz ült, Helga felkínálta a kenyeret. Nem tudta, hogyan kérdezzen rá. Egy korty borra lett volna szüksége, hogy a megfelelő szavakat megtalálja. – Hagytam… hagytam itt valamit neked.

Helga ajka megrándult. Teát hozott, morzsákat söpört le az asztalról.

– Láttam.

– Jó. – Vazil szeretett volna valami biztatót mondani, vagy legalább megismételni, amit a levélben is leírt: sajnálom. – Rendben?

– Hmm?

– Csak az érdekelt… A levél… Minden rendben?

Helga helyére akasztotta a konyharuhát.

– Miért? Mi bajom lenne?

Vazil hirtelen és ügyetlenül megfogta a lánya kezét. Hideg volt, akár a jégen tartott lazac. Nem értette, miért fagyos minden nő karja. A feleségei ujjai jégcsapokra hasonlítottak, gyerekként anyja zúzmarás érintésébe beleborzongott. Egyetlen nőt ismert, aki nem hóbőrű volt, Odveiget. Az ő tenyere melegebbnek tűnt bárkiénél.

Hosszabban fogta Helga kezét, mint évek óta bármikor, belesimult kérges markába, akár egy kagyló. A lánya feszengve mocorgott.

– Elmehetek? – kérdezte, és elhúzódott.

Vazil egy pillanatig tétovázott, aztán eleresztette.

– Elmehetsz.

Helga kisurrant a hajókabin libbenő függönye mögé.

Vazil tizenkilenc évesen írta le ugyanannak a kéziratnak az első sorát, amelyért a nők heréjét vennék, vagy felakasztanák. Akkor még nem értette, hogy a gondolatai fegyverek. Kevés könyvtárhajó járta a fjordokat, kifizetődőbb volt élelmet, ruhát, viaszt vagy gyógyszert szállítani, így azt a kevés, tudással érkező gőzöst kitüntetett figyelemmel várták. Néhol csillagszórót gyújtva ünnepelték a gyerekek, máshol a faluvezető nő a legszebb pisztrángot süttette ki neki bőröstül. Persze ha megismernék a kéziratát, a valódi gondolatait, azonnal meggyűlölnék.