Nádas
Péter

Rémtörténetek

– részlet –

© 2022, 2025 Nádas Péter
© 2022, 2025 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítókép © dr. Literáti-Nagy Ferenc
Borítóterv © Tillai Tamás

A regény szereplői kitalált alakok, a regény helyszíne a képzelet, bármilyen egyezésük a valósággal a véletlen műve.

ISBN 978 963 518 557 3

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
Szerkesztette Csordás Gábor
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Elektronikus könyv Nagy Lajos

K

orai órák óta dolgoztak, de úgy dolgoztak ám, hogy fel se néztek. Még sötét volt, mikor elindultak, ragyogott a reggel, mire kiértek.

Azóta meg nem álltak.

Nem esett sok szó közöttük.

Ha mégis, akkor úgy szóltak egymáshoz inkább, mint akik magukban mammognak valamin vagy dühödten morgolódnak. Ehhez még a munkájukból sem kellett felnézniük.

Hallja a másik, akár értse. Mintha nem lennének egymásra utalva, csupán a munkájukra.

Csak beszéljen a másik, bassza anyját, mondja a magáét.

A középdűlőben volt a szőlő. Ami nálunk azt jelentette, hogy nem a csapán, ahol az állatokat hajtják, nem a köves úton, nem az alsó úton, hanem a középdűlői úton kelletett elindulniuk, amit hatöles útnak is neveztek. Messzi volt a kinti szőlő, majd negyvenpercnyi járásra. Volt közben szántó, a közös kaszáló, a közös csemetekertje a lucfenyőknek, sok hektáron a ki tudja, milyen kísérleti gazdaságuk édeskömény-ültetvénye, ez aztán illatozott, de nem tudta senki, hogy mi az anyjuk valagára jó nekik, és mit kísérletezgetnek vele.

Volt aztán ezen az úton egy óriási ártéri legelő, ahová nem a csapán, hanem a hatöles úton hajtották a csordát.

Az állatok foga alatt csak úgy harsogott a fű, akkorán megnőtt itt kinn.

Ott volt a végiben a közös kút az itatóvályúval. Onnét vitték a vizet hordókban a permetléhez, bordóinak nevezték.

Közben meg az erdő. A szekérút két oldalán cigányok elhagyott vályoggödrei.

Tavasszal jöttek, itt ásták a jó sárga vagy a fazekasoknak való kék agyagot a földünkből minden éven, vetették a téglát, napon szárítgatták, hogy aztán soha többé vissza ne térjenek.

Itt omlott mind szét.

Vályogból mára senki nem épít, ólat, budit sem.

Ám tudni kell, míg a kinti szőlődombokig el nem értek, igen alacsonyan fekvő nevenincs területeken haladtak át, állami földeknek hívták, pedig rég nem volt állami, bozót se nőtt rajta, mert télutón többnyire elöntötte a jeges áradás, jégtábláival átkaszálta a zajlás. És akkor mi az anyja valagát akar itt az állam. Átíratták községi földnek. A medréből kilépő folyó két ága ezen a mélyföldön ömlött össze. Hiába volt a gát. Fönnebb éppen a gátak miatt duzzadt fel a víz ennyire, s ömlött át ide, ahol aztán nem volt többé gátja vagy gyors lefolyása.

Azt hiszik, mi olyan buták vagyunk, nem értjük.

Ezt nekünk idehagyják, a mihaszna földjüket. Akkor minek építették a kibaszott állami gátjukat.

Míg márciusra, áprilisra le nem apadt, el nem enyészett, vissza nem csorgott a mederbe, félelmetesen zúgó, széltől és jégtől zajongó beltengerré változott.

Kemény éjszakákon átfagyott, alant melengette azért a föld, a rianások roppantak, döndültek. Hallottuk benn. Éreztük, ahogy odakünn pattan, hasad. Tompán megmozdította a földet a házak alatt a hasadása. Itt nem volt más a hazai föld, homok, homok, némi ártéri törmelék és üledék. Dobogott az, mint az öregisten dobja. Mindazonáltal szép volt a messziségbe nyúló kátyús, silány minőségű, gazdátlanul tengődő, iszapos, homokos, agyagos mélyföld, amit csökönyösen mégis államinak neveztek a népek, s ahol a zuzmón és a mohán kívül növény alig maradt meg. Legfeljebb boglárka fényes sárgája hullámzott felette tavasszal, vagy nyárvégen a török szekfű száraz lilája színezte el. Tücskök párosodtak, szaporodtak benne, meg nyáron a szöcskék.

Elveszett benne a tekintet. Azon túl emelkedtek a dombok a délre vagy nyugatra tájolt szőlőskertjeikkel.

Ha jött az áradás, s bizony jött a víz évente kétszer, fogadnod sem kellett rá, akkor napokig, néha egy hétig nem volt a faluból kijárás, bejárás se. Átömlött a régi köves úton, annyi szentség. Hol volt az már köves. Átömlött az aszfaltos úton, amit még mindig köves útnak híttak. A péknek meg a boltosnak, bassza isten, évente kétszer biztosan készletben kell tartania a lisztjét és minden egyes vegyes áruját minálunk. Jött a jeges ár, majd néhány hónap múltán ritkán maradt el a zöldár. Kellett nekik a teli raktár. Így volt itt a vízzel a világ kezdetétől, jött. Hiába morgolódsz miatta. Az öregapám öregapja már így beszélte. Kislegényként lesték ők a toronyból. Ez volt a dolguk. A harangot is félreverték. Nehogy már csak a reformátusok, mind külön figyelték, katolikusok is félreverték. Iszapjával, homokjával évezredek alatt tolta, rakodta, gyűrte föl a dombokat. Hegynek neveztük. Ma kimegyek a hegybe. Földi paradicsomba ért, aki a hegyre ment. Tágas ég felettük. Csönd honolt, madarak énekeltek. Mintha az ég fölött lenne ég, de a két szemükkel odáig nem értek el, hiába látták, hogy van még ott valami vagy valaki afölött, napestig hiába kutakodtak volna benne. Mintha meginognának, megcsusszannának egymáson a légrétegek ezen az ég fölötti égen.

Róka lopta a szőlőt. Hiába állítottak csapdát, az okos állat tudta, kikerülte.

Az állat, ne fédd, okosabb tenálad.

Jól kibasz veled.

Vagy vaddisznó járt a hullott gyümölcsre. Volt nálunk, ki patkánymérget szórt ki rá. Azt nem ette fel a disznó. Hogy anyjukban megdöglenének valahányan, akik ilyet tesznek az emberiséggel. Szagról tuggya az állat, hogy azt nem szabad néki megenni. De ha tépek egy kis kákicsot a nyulaimnak, akkor azok fordulnak fel, a nyúl oly buta, szagról sem érti. Ilyen embert isten baszná le az égből, aki kiteszi.

Ide a harangszó alig ért el. Az én nyulaim pusztuljanak miatta.

Ha kiáltottál, akkor az inneni ég dobta vissza, nem a túlnani. Oda hang, káromlás, imádság nem ér fel. Miként egy fényes, boldogságtól teljes rémálom. Aminél szebb azért soha nem lesz. Ott már kék se volt a kék, afelett meg a kéknek már színe semmi, olyan egy ég ez minálunk.

Fácánkakas rebbent fel nagy rikoltozással. Alma bőven termett, volt bőven szilva egy olyan félvad fajta fáról, ami magjáról nőtt, esetleg valahol odább, a gyökeréről hajtott ki.

Aszt még a török hozta erre. Magyarnak ilyen almája a szentségnek nem volt soha.

Csemetéjét oltani sem kelletett.

Barackot azt szívesen oltottak vadon nőtt szilva tövére, majd mind megfogant, s akkor a barack nem lett érzékeny a korai fagyokra. Nem csak kajszit, nagy rózsás francia barackot oltottak szilvára, ami a másik felin zöld marad. Legfeljebb alaposan megmetszették a félvad szilvájuk csemetéjét, ne bokra legyen, hanem törzse és formás koronája.

Akkor adta ki a gyümölcs az édesét, mikor harmadik napja szabad tűzön, üstben főzték öreganyámék, ezek a különben semmire nem jó vénasszonyok.

Október közepén jártunk már.

Azoknak idejük van erre, nekem a sok munkámtól, amit ebbe a riherongy életbe mind nekem kelljen végeznem egyedül ebben a büdös házban, időm hogyan lenne.

Kinek másnak, ki végzi, aszt mondd meg, édes lelkem, ha én el nem végezem.

Napszámra ültek a füstös üstöknél az udvaron és keverték, keverték öreganyámék, a sok mihaszna, akik már semmi munkára nem valók, a következő léptükben elesnek.

Csupa ronda büdös varnyú.

Ha csak tehették, szavaikkal mind rúgtak rajtuk egyet a menyecskék.

Az ilyen anyós előttük meg nem állt.

Hogy az anyja valagát magának, oda ne kapjon nekem az alja, hallja-e. Hát mire jó maga, ha erre nem. Hát nem tud maga már figyelni. Hát én baszmolódjak a szilvával, amikor egész nap csak dolgozom.

Még jókor észrevettem. Rögtön odakapott volna, higgyed el, ha én észre nem veszem.

Addig hagyhatták el a keverést ezek a vénségesnél vénebb özvegyek, mert mind özvegy volt, míg rátettek a tűzre. Az uruk rég megholt, benn volt a föld alatt, ne fédd, egy éjszaka nincs olyan, nem jár vissza értük.

Minek is jönne, száraz ennek a punája.

A fiúk meg így édesanyám, úgy édesanyám, milyen igaza van édesanyámnak, aszt mind szartak reája.

Nem mindig sikerült időben megkeverni, alátenni.

Ez a vénség maga sem tudja, hol jár már az eszivel, aszt odakapatja.

Míg ügyetlenül kapkodtak a kezük alá készített fahasáb után, nehogy nekem aztán a parázs kiomoljon az üst alól, nehogy ám szóljon érte a menyecske, mindent, maga mindent felgyújtson itt nekünk, a házam meg leégjen, a fedélszéken tűzre kapjon a drága termény, hallja-e, mert különben az üst alján bizony hamar odakapott a szilva.

Az urára vár, vagy mi az isten faszára, hogy visszatérne és jól elkalapálná, mindegyre annyira bánkódik a vénség.

Na, hallod, arra várhat.

Csak éjjel a nagy botjával ne kopogjon nálad, hogy összecsináljad magad.

Este letakarták, reggel kezdték elülről, alágyújtottak, aszt adj neki, keverték. Keverték. De akkor adta ki ám a szilva nemcsak az édesét, hanem igazán az aromáját, amikor a fán élte túl az első hóharmatot, és a száránál a húsa már összetöppedt.

Ezeknek a véneknek olyan egy a szája, mint a tyúk picsája. Aszt se tudja, mit mond.

Nem lehetett csak úgy nekimenni, borjú az anyjának, leszedni, lerázni, mikor néked tetszik. Nem dió, hogy üssed, rázd a szegény fát. Vagy már az első dér megütötte, s ettől pottyant.

Ehhez kellett a hosszú száraz ősz, hogy a nappali melegben a fán édesedjen.

De száraz is minálunk majd minden ősz.

Két csillagos jéghideg éjszaka, amikor a víz színe dermed.

Akkor reggelre, ne fédd, meg van terítve a fa alja.

Az üstben háromnapi lassú főzés után füstös, ragacsos, édes, ízes, illatos, lilásan felfénylő massza lett, ami az üst aljától szárazon levált.

Ennek a mi szilvánknak kis zsírja van, de ügyelni ám kell reája.

Mázas szilkékbe töltötték, zsírpapírral befedték, madzaggal kötötték le öreganyámék.

Évekig, akár évtizedekig elállt a szilva a szekrény tetején a szobában. Egy csepp cukor a boltból, annyira nem volt szükség. Késsel kellett kivágni a cserepekből. A tetejin fehéren kiütött a cukra.

Olyan édes lett, még a dohos szoba sem érte megfogni az ízét.

Ültettek almát, ropogós korai cseresznyét, igencsak jól hozott. A fiatalasszonyok vitték a hajnali hajóval a budai piacra. A málnát és az epret, a tájék két legfontosabb terményét, amit szépen felcsipkézett ládákba, kosárkákba, dobozokba pakoltak, heves alkudozások és átkozódások közepette a fölvásárlók vitték el a nagyobb házaktól vagy a gyűjtőhelyekről.

Nagy táblákon termesztették ezeket az asszonyok, a férfiember innen dolgozni jár, de nem ám közösben, aszt baszná le az isten az égből, hanem a maradék aranykoronás földeken, ahogy kifejezték nálunk magukat a népek, ami magasabb értékű, a folyó iszapos hordalékával alaposan megterített földet jelentett, amiket nem vettek el, mert a Bakó Jani komái ezt azért a belterületi kataszterbe rakták.

Még napokig nem ült el a nagy földindulás, amikor jöttek a fölvásárlók, és a nagy semmiért vitték a mi drága eprünket vagy a málnánkat, a piszkét.

Mennyit dolgoztam én azért, aszt a semmit kaptam érte.

Mindenki tudni akarta, mennyit kapott kilójáért a másik, azaz mennyi az a semmi. Egyik sem mondta meg. De a családban híre ment. Sokat mondtak. Többnek menjen híre. Nem tudták volna maguknak megbocsátani, hogy a másik többet kapjon náluk.

Én meg, bassza isten, megint kevesebbet. Hisz szebb az övé se volt.

Akkor ne adtad volna annyiért.

Tudom én, mit csinálok.

Hogy te legyél, aki mindig pórul járjál.

Látod, így kibasz velünk ez a földi életünk.

Az uram ennyiért képes volt odaadni az epremet.

Mentél volna máshoz.

Pedig mondtam neki, ne szólj már bele.

Mindég másoknak kedvezzen a sorsa.

Kihez a picsához mentem volna, meg nem mondanád. Aki itthon maradt, mind hülye volt, vagy vízbe fúlt.

Mindenki tudta, mondta, néki hány aranykoronás a földje, míg el nem vették a Kóbor Farkas Bandiék, és be nem vitték a kibaszott közösbe. Neked közös az enyémmel, de nem közös a tiéd az enyémmel. A rohadékok, ezek mind ganaj emberek. Így tettek minket földönfutóvá, ahol neked a béresed mondja meg, hogyan legyen, és én legyek a saját napszámosom.

Senki el nem felejtette, felemlegették, hogy jött a rendőrrel a két mocsok, hogy apád térdén folytál volna el, de aztán kivágták őket a hivatalból, úgy vágták ki őket, öröm volt nézni, ahogy őket kivágják, zsellér a büdös kapcarongyát így ki nem vágja, mikor már folyik.

Megcsinálták, elvégezték, mehettek.

A sok mocskos zsidó meg jött utánuk, ült be a helyekre.

Figyeld már, mikor jöttek nagy peckesen és nyalkán, akkor mind a kettőnek volt új pisztolya, új cseh gumibotja, járták itt az utcát, adtak nekik, gumibot kell neked, így beszéltek a gazdákkal, itt van, nesze neked, te szarfaszú, a nagy nyalka egyenruhájukban, akkor szedték ki nékik mindet a csomagokból, szürke volt, olyan szép puha posztószövet, honnan az anyjuk valagából vehették ezt a posztószövetjüket, nem tudom, még a hajtogatás is látszott a zubbonyon, hogy az anyjukban haltak volna el.

Dolgozni azért tudott a Róza, az szentség, mindenki mondta, dolgozni aszt tud a Róza. Mintha különben nem nézték volna ki belőle. Igaz, munka közben mindég morgolódott. Ez volt róla az általános vélemény az asszonyok között.

Dolgozni aszt tud a Róza, abba nincs hiba, hiába olyan morgolódós. Vitték is magukkal mindenhová.

Oly erős ez, mint az állat.

Az semmi, hogy mindég morgolódik, csak már ekkora kurva ne lenne a Róza.

Ne sajnáld te tőle, hagyd meg néki, a szegénykének aszt a kurvát.

Ki nem akar kurva lenni, ha csak te nem vagy a nagy kivétel, Jocikám, te kisleányom.

Maga aztán nagy kurva volt, mindenki mondja.

Kurvának lenni nem szégyen.

Emberek vagyunk.

Megnevették, hogy a Róza milyen egy nagy kurva lenne, haggya magát a Hösstől, nincs hét, hogy ne hagyná, ettől a nagy marha embertől. Meg a Blahó Gyulától. Az ám aztán a kislegény. A seggit nem tudja egyedül kitörölni, de estére kell a nő neki, az anyja úristenit. Mindenki tudta, legény korában kurvás egy ember volt az apja.

Azt azonban soha meg nem emlegették, hogy a Róza ne lenne ép a fejiben, ő hibás születésű lenne.

Inkább úgy ítéltek, hogy bárkit érhet nagy csapás. Hibás gyermeke születik, de nem hal rögtön el. Agyon nem ütheti, baszd meg.

Jobb hallgatni róla, nem is emlegetni, nehogy már a sors téged érjen el, megbüntessen, kisleányom.

Még a jó hidegre is kitették a hibásat, a jó téli levegőre. Ha nem fázott meg, ő baja, akkor megmaradt.

A Rózát ki se tehették, csak akkor látszott a baj, amikor nagyobbacska lett, és hányta-vetette magát a földön.

Pedig minő szép kisleányka volt.

Ne félj, dolgozni aszt tud, inkább így emlegették. Le nem lehet fogni. Mind büszkék voltak rája, hogy nekik van egy ilyen dolgos Rózájuk, akire néha rájön. Enni sem kíván sokat. Hiába mondod néki, egyél, Róza, ne maradj nekem éhen, nékem ne mondják, hogy nem adtam eleget neked.

Odahagyja.

Ne hagyd oda a drága ételt, mert a kanalam nyelével tömöm beléd, úgy, mint a libába.

Akkor megeszi. Hát mondani kell neki, szépen irányítani ezt a Rózát, akkor megérti.

Meg mondták azt is róla, hogy ekkorán nagy ereje senkinek nem lehet, mert akkor a ráadást biztos az ördög adja.

Hozom neki a veres kislábosba, mert undorodik azért tőle az ember, egy edényből nem eszünk vele, de akkor odahagyja.

Ha nem csinálja, akkor úgyis olyan mindegy. Ott áll neked, mint a barom. Csak néz rád a két nagy szemével.

Akkor mutasd meg néki.

Ha vele ennék, nekem kiütne a számon.

Csak azért mondom, nem vegzállak én tégedet, de értsed, angyalom, ördög, nem ördög, nekem ez a tapasztalatom. Ha szépen mutatod, így kell, Róza, lelkem, ügyeskedjél, te Róza, ügyeljél már, ez meg úgy legyen, minő okos lány vagy, ügyes vagy te, akkor nyomban érti.

Estére sem lankad, akkora egy ereje van. Ha felfogadod, nem kell hozzá ördög, majd te is megtapasztalod.

Amikor mentek és jöttek a poros szekérúton a Rózával, mind csak gyalog mentek, ezen a híres hatöles úton. Mert ilyen híres szekérút egész szent Magyarországon szerte nem volt egy másik. Nagy tudósokat küldtek rája, mérjék már ki, rajzolják meg, ahogy nékik tetszik a zörgős papírjukon, ássanak le a mélyire, mivel több helyütt megásták, hol mi van a régi út alatt, amit ennyire keresnek.

Este, reggel fényképezzék rajta a hajtást, ahogy jön ez a nyalka pásztorunk a kutyáival, csuda, mit meg nem tettek azzal az egyetlen hatöles úttal.

Rómából jön, emberek, itt vitték a harangokat, legyen rajtok húsvétra az áldás, azon irányítgatták a pásztort, a római úton, most erre menjen a kutyáival vagy arra tereljen.

Nem Rómából jön, hanem Pócsmegyerről. Mit beszélnek ilyen hülyeségeket.

Hát nem mindegy magának, honnan az anyám valagából jön. Nekem itt kell hajtanom, nem Rómában, itt fognak engem eltemetni.

De csattogtatta nekik, ne fédd, hadd lássák, hogyan él itt a nép magában.

Vagy éppen a csapáson indultak, a csapán, ahogy mi mondjuk, a mély homokban, ami ettül volt szép, előttük a lassúdon himbálódzó állatok, ám ők sem siettek, egye rosseb, ne a marhától felvert porfelhőben kelljen haladniuk, mert ők is csak tüdővel lélegeznek, akkor a Róza mindég levetette a cipőjit vagy a szandárját, és ezeket a kapájához fogva hozta a vállán.

Nézte a porba süppedő bokáját, a lábujjait. Kicsit el is nyitotta, bár úgy nehezebb volt lépnie.

A por meg jórészt fekete ártéri iszapból, némi frissebb keletű növényi törmelékből és szivárványosan felfénylő, finom kvarcszemcsékből állt. Ez volt nekünk a drága hazai anyaföldünk, hogy tápláljon és befogadjon. Nem volt más. Könnyedén buggyant és buffant a Róza talpa alól, közrefogta néki a bokáját, elöntötte néki a lábfejit.

Hajnalban minden lépése valósággal simogatta. Egyetlen nagy simogatás lett néki a járás.

Jólesett látnia a sok jót, a lába körül tekergőző hosszú kígyóselymeket.

Hajnalonta hűvös, kellemes, alkonyatkor forró a talpa alól felbuggyanó száraz por simogatása. Könnyebb lett a lépte, valósággal táncolt, kacsázott az elnyitott lábujjain a Róza, míg a hűvös simogatások kíséretében a földi paradicsomba ki nem értek, vagy napnyugtával csapzottan és átizzadva tértek vissza onnan.

Így aztán a vénségesnél is vénségesebb, már semmire nem jó öregasszony éles szemmel figyelt rá, még a léptei hosszát is kimérte a tekintetével, ez a Róza mit hogyan tesz, és hová nem megyen.

Nem az, hogy szem elől téveszd, angyalom.

Mindég elkódorog.

A vénség mind csak morgolódott magában, hogy itt táncikál álló nap nekem. Ahelyett, hogy menne a lábán, az anyja úristenit.

Eteti, itatja, megfizeti őt az ember, ahogy jár neki, még többet is ád, de akkor amíg ki nem érnek, előtte menjen.

A Rózát nem lehetett nem megfizetni, ha valaki azonnal nem fizette meg a napi bérit, akkor hangosan óbégatott.

Olyasmit nem lehetett neki mondani, hogy jaj, te Róza, ma nincsen pénzem. Róza, majd holnap gyere el a pénzedért. Ne fédd, nem felejtem el. Nagyon mérges tudott lenni a Róza az ilyen asszonyokra. Csak nagy pénzem van, azzal nem tudlak kifizetni. Majd holnap kapja ki az uram a fizetésit. Jaj, Róza, előbb pénzt kell a postás Rózsinál váltanom. Neki tudott volna menni a Róza az ilyennek. Nem értette ő a pénzváltást meg a fizetésnapot. Hogy ő egész életibe szépen dolgozik, és akkor ne adjanak napszámot neki. Úgy volt a gyenge agyába fölírva, hogy néki a pénzt a munkáért mindennap virtigli meg kell kapnia. Amúgy nem ismerte ki magát a pénzeken, nem tudta, mi fán terem a bankó vagy az apró, mi a különbség százas és tízes között, adhattak, amit akartak, csak pénz legyen, darabszámra minél többet adjanak, zörögjön, csörögjön a markában.

Kevéskét fizettek, hiszen azért vitték a munkába sokan, de olyan azért nem volt, hogy becsapják, és valami régi bankóval vagy egy marék lukas garassal fizessék ki.

Ellenőrözte mindég az anyja, az úristenit ennek a szédült Pankának, ne fédd, hogy ne ellenőrözte volna, nehogy még őket becsapják.

Haladjál, Róza, haladjál már, baszd meg, ez is a napszámban van, a haladásod, ne táncikálj nekem annyit a lábadon.

Máskor meg úgy ment előtte, miként a bódult. Mint aki rögtön eldől.

El ne aludj, Róza, mit csináltál az éjszaka, ha nem aluttál. Már megint a Blahó gyerek ugrott be néked az ablakon, hogy nem bír magával, látom a járásodon.

Jött bizony a Höss nyomában.

Nógatnia kelletett, ébredezzen.

Pálinkát itatott apád veled, vagy mi az anyád valagát, látom, ma mákos kendőt adott anyád a szádba.

Erről azt mondták az asszonyok, ha nem szólsz néki, ha nem szólítod meg őt, ha nem beszélsz váltig a lelkére, hogy ezt tegye így, azt csinálja úgy, ne jöjjön arra, ne menjen emerre, hová mész megint, akkor ki tudja, hogy a Róza mire gondol.

Bizton megént a legényekről ábrándozol, te Róza, hogy egy legény már elkéne néked, és rögtön elvehetne.

Ne csak a bugyogódban kotorászna mind.

Na hallod, vinnék őt, Pásztorné kelengyébe adná vele a kis kapáját meg a két ünnepi bugyogóját.

A bugyogót nagyon szerették az asszonyok felemlegetni. Nevették, hogy van a Rózának két jó nagy bugyogója. Húsvétra van neki külön bugyogója, hallod-e, meg a karácsonyi, a jó meleg bundabugyogója. Mind a kettőt édesanyja vette, a nagyokos Panka, azzal fogja őt férjhez adni, így viseli gondját a rózsaszín bugyogóival. Megnevették. Prüszköltek tőle, úgy nevették. Mert igen rápirított a román orvos a Róza anyjára, hogy idefigyeljen Pásztorné, nem járja ám, hogy ekkora lánynak ne legyen egy szál bugyogója, egy kis vattát, annyit ne tudjanak neki feltenni, hát nem látja, mindenki szégyenére megint a lábán folyik le a vére.

Hiába kiabálta a románnak a Panka, hisz van annak nyári bugyogója, mit beszél, szép téli bundabugyogója, mit beszél a doktor úr, vettem én neki, megmondom én, a pomázi nagyvásáron vettem mindkét bugyogóját, ne féljen, az eget rogyassza rám az Úr, nem hazudok én magának, én ne vettem volna, mégsem viseli, még hideg télbe se.

Mindég leveti a bugyogóját. Ha vérzik, ha nem vérzik, hiába húzom föl reája, hiába teszem be neki a drága vattát a saját kezemmel.

Kilöki magából.

Nevették a Pásztornét, mert a Rózával ő soha életibe nem foglalkozott. Megjön neki, nem jön, szart reája. Jó, hogy van a budijukon újságpapír, és nem az ujjukkal kell kicsapniuk. Abban a házban, mondd meg nékem, hol tartanák a vattát.

Soha vattát nem vett, a sógornőmtől tudnám, most meg mit beszél akkor ennek a románnak.

Többet beszélsz te a Róza lelkére, mint az egyetlen szülőédesanyja.

Kirakta a hideg kamrába, hogy amikor rájön, fröcsögjön a nyála ott, nemhogy a bugyogóját húzta volna fel.

A kamrájukban még egy árva Jancsi-kályha, annyi sincs.

Hogy nincs a kamrának kéménye, azért nincsen benne kályha, a Pásztorné nem szégyelli nekem eszt mondani.

Hát csináljatok, az anyátok lusta úristenit. Csak fel tudtok húzni egy árva kis kéményt a saját lányotoknak.

Csak néztek volna mind a boltban, ugyan mire kell ennek a vatta.

Én mondom neked, úgy éltek ti, mint a cigányok.

Annyit a szülőédesanyja nem tanította, amennyit én.

Nevették, hogy van ám ott a Rózának, ami melegítse. Akkora bundája nincsen más senkinek. Azért nem tűri ez magán a sok szép bugyogóját.

Tudják a legények, mit keressenek. Akkora forró egy punája van, egy nem tudja eltéveszteni.

Ha nem ügyelnék, még ruhát se öltene, higgye el a doktor úr. Már kicsi lányként mindent levetett ő magáról.

Együtt nevették a Róza anyját, a Róza bugyogóját, a román orvost is megnevették, aki mindég mindent megmondott, hogy meg nem álltak előtte a lábukon.

Erre azért büszkék voltak, hogy nékik ilyen egy rohadék román orvosuk van, ilyen nincsen más senkinek.

Amíg iszik, nekem ide ne jöjjön. Holnapra kidurran a mája, mit csinálok én magával, azt mondja meg.

Nevették, a román miket nem beszél.

Hogy nézzek én be magának, hogyne folyna magának, mikor évszámra meg se mossa.

Jöjjön nekem tisztán.

Ha kiütése van, akkor kiütése van, mit csináljak én a maga kiütésivel.

Nem én, mind maga vakarta el.

Azt is hangosan felemlegették, hogy ezt a derék jó asszonyt, a Pásztornét, a ragyás pofájú Pankát, szántszándékkal a román mások előtt megalázza, pedig ő mindég megtiszteli őt, hogy doktor úrnak híjja.

Hogy ilyen utolsók legyünk, orvosból se jusson magyar nekünk.

A román orvosuk iránt nem tudtak volna fölmelegedni, még ha erdélyi magyar volt is az árva lélek, ahogy mondták, hisz mindenki tudta. Onnét települt át, hogy itt majd többet keres, meg jobb lesz a sorsa, viszi a miénket.

Hisz Romániából jött, nálunk jobban tudja a tiszteletes úr, hol van ez a Románia.

Aki egyszer román, román másodjára is.

A lelkész, akit Tölösynek híttak, a sok nagy balhiedelemmel és bosszúsággal, hiába beszélt hozzájuk, csak nem boldogult. Hiába magyarázta nekik a Tölösy, éppúgy magyar, ahogy ti magyarok vagytok. Nincsen köztetek különbség. Halljátok a két fületekkel, hisz magyarul beszél.

Olyan tisztán beszél magyarul, ahogy ti soha nem beszéltek.

Vagy nem halljátok-e.

Ha románul beszélne, nem értenétek.

Mert iránta sem tudtak felmelegedni, még a három presbitere sem hitt neki. Gyalázták, hogy valamilyen hátsó szándéka van a papnak.

Nem lehet, hogy ne lenne.

Úgy mondták, többször benn járt már a vetésben, hiába teszi ez magát, hogy milyen hűséges lenne ő mindég a feleségihez.

Mi az, hogy a román tisztán beszél. Csak nem mossa a román a száját.

Akkor mink legyünk neki a mocskos szájúak.

Mi akkor semmi emberek vagyunk neked, te híres nagy Tölösy.

Ilyen megaláztatást kell tőle nap mint nap elszenvedniük.

Mi neki tetvesek vagyunk.

Féltek is tőle, semmire nem tartja, lenézi, becsapja őket a Tölösy. Már sajnálták, hogy megválasztották, de ennyi év után, ennyi gyermekkel mégsem küldhették el innét. Hogy jött ez ide hozzánk. Győztük etetni. Hozta a sok bútorát, de ennie semmi nem volt.

Annyi befőttem nincsen, amennyit én ennek vittem.

Kibasz ez mivelük.

A presbiterek minduntalan alaposan megvizsgálták a parókia kiadásait, hátha hibát találnak.

Hibát nem találtak, Tölösyné csinálta a kimutatásokat, annak meg volt több mint elegendő iskolája. De hiába, nem bíztak meg a Tölösynében.

Nem értették, hová az anyja valagába akar kilukadni, amikor valamit mindig magyaráz nekik a papjuk. Mintha bizony a tanítójuk lenne.

Elég nekik a Hamza tanítónak.

Pedig Széchenyi grófnő volt ennek az édesanyja, az Alice, a Széchenyi Alice grófnő, vagy hogy az anyja valagába, Zichy lány volt az öreganyja, szigorú nagy dáma, az anyja úristenit, nagy öreg marha csontja, akkora volt a Blanka a fekete csipkéivel meg a fekete legyezőjivel.

Az urát gyászolta, azért öltözött mind feketébe.

Ne fédd, volt mit gyászolnia.

Ami nem a miénk, mind az övék volt, mind a másik két oldalon.

Túl a folyó jobb parti ágán, a nagy erdőségek, erdőgazdaság a kisvasúttal, meg a bal parti ágon az erdők, így értették minálunk.

És akkor még azt se tanulta meg a Tölösy, miként beszéljen a néppel.

Csak vigyázz, vissza ne kelljen nékik egyszer adni, amikor visszatalálnak, és követelni fogják mindenkitől.

Nagyobb magyar sehol nem volt a világon, mint a Széchenyi István.

Ennek volt a papjuk a nem tudom, micsodája.

Hozzájuk belépni nem lehetett csak úgy, a paplak annyira teli volt rakva a régi székekkel és asztalokkal. Így arany, meg úgy arany, ilyen nagy asztal, olyan kerek asztal, de hiába van arannyal befestve a márványos asztalotok, te Tölösyné, amikor szú rágja ki, és le se törli senki.

Mindenütt a sok tükör náluk, de én mondom neked, angyalom, mind légyszaros.

Gyomra föl nem fordul a tiszteletesnének, amikor mindegyre nézegeti magát benne.

Hogy már megint milyen sápadt vagyok.

Csak nem hízom, hiába főzök vajjal, eszem a sok túrót, a hús sok zsírosát, amit a gyermekeim a tányér szélire mind félretolnak.

Pedig undorodom tőle, higgye el, ki nem állhatom a zsírosát.

A konyhájukba sem lehet leülni. Még az is csupa bársony. Hogyan ülnék le már, nagytiszteletű asszony, még a drága székét összepiszkítom a mocskos ruhámmal, amilyen mocskosak a munkától vagyunk.

Gondoltam, csak átszaladok.

Hozok a tiszteletes úréknak egy kis kostolót.

Egészen friss még, tegnap öltünk.

Most sült ki csak a tepertőnk, lássa, még meleg. Mert ennek a disznónak annyi a zsírja, tegnap nem értük meg mind kisütni. Éjjel rögtön úgy kifagyott a hurka, hát uramisten, ilyen nagy hideg legyen ebben a télben.

Korábban az én kamrámban soha nem fagyott ki semmi.

Gondoltam, veszem a kendőm, máris megyek. Csak hoztam a kis hurkát, véreset, jó májasat, hozzá a darab abált szalonnát, ahogy illik, ha meg nem sértem ilyesmivel.

Gondoltam, azért fel nem öltözök, hogy hozzam.

De kibaszott anyját a románnak, mikor viszik neki a hurkát, akkor azt mondja, minek hoztál hurkát, nem kell nékem hurka, egész januárban a hurkát egyem, ti mind hozzátok hozzám a hurkát, ennyi hurkát meg sem tudunk enni, miért nem hoztál kolbászt.

Minek kérdezi, hisz kolbászt senki nem visz.

Ha mégis visznek neki kolbászt, jól van, baszd meg, itt van neked kolbász, legyen meg a rohadék románnak, viszünk neked, süssed meg, akkor meg azt mondja, mit akartok ti velem itt mindig megetetni, ebbe a kolbászba beleraktátok mind a zsírosát.

Kevés a hús benne, hiába nézed, hallod-e. Mintha nem tudnád te magad, hogy mit tettél bele.

Pedig a kolbászból a húst nem szabad kihagyni, abba bele kell a színhúst rendesen darálni.

Hát ezt hozzátok a tulajdon orvosotokhoz, aki gondoskodik rólatok. Jó kolbásznak az illata is más. Legalább egy csipetnyi csombor, majoránna, bármi lenne benne, ami megízesítse.

Majoránna, a román mit beszél, már hogyan lenne benne majoránna. Van benne bors, van benne pirospaprika.

Majoránna nekünk a májasba kell.

Még a csombor is mindég hiányzik neki, ennek a románnak.

A mi papunk, a Tölösy olyan ember, hogy még azt se tudja, mit teszünk mi a kolbászba.

Néz, hogy milyen kolbász, milyen hurka, milyen csombor, milyen majoránna. Miről beszéltek nékem, emberek.

Egyszerre, ha egy beszélne, akkor érteném, és hogy jönnek a csomborhoz a románok.

Ez nem tudja, hogy a felesége mit adott föl neki ebédre, megkérdezem, nem emlékszik, ilyen ez a nagy híres Tölösy Tóth Mátyás.

Mind kórusban beszélnek, miként értsem őket én.

Mert az egyre fogyatkozó tiszteletesnének ők szándékosan elpanaszolták, hogy a férje rájuk dörren, meg sem hallgatja őket.

Hogy hallgatná meg őket, ha egyszerre öt beszél. Rábeszélnek egymás szavára, s akkor ki értse.

A presbiterek ezt akarták, elérjen a szavuk hozzá, legalább az asszonytól, a papnétól visszakerüljön.

Hallja meg már a pap, hogy ők mennyire elégedetlenek.

De az asszony sem értette, hogy mit akarnak ezzel, mit beszélnek, mi ez a nagy kiabálás és mi ez a sok majoránna.

Csak nézett rájuk a nefelejcskék szemével.

A férfi mind egyforma, lelkem, higgyed el, hiába főzöl te a szíveddel.

Nem látnak, nem hallanak.

Tudták a régiek, ahogy eszik, éjjel úgy esik neked.

A saját konyhájukban a félseggére ül, láttam én, úgy falja be a drága ételt, amit letesz elé ez a papné. Gondolhatod, mit művel a szegény soványka asszonykával éjszaka, hogy állandóan csak fogyatkozzon miatta.

A légyszaros tükreiben nézegetheti.

Olyan ez, mint egy vaddisznó, a Tölösy. Nekem nem kéne, semmi pénzért.

Kinek kéne egy ilyen szemüveges ember, csak áll a fejin a sok sörte fölfelé.

Ahhoz esze van, hogy minden hétfőn menjen fát aprítani a Bánya Teréznek.

Amikor mentükben mindég a háta mögé került ez a buta Róza a Teréznek, mert aligha figyelhette örökkön örökké, az anyja úristenit, hisz régi dolgokon nem csak én gondolkodom, mindenki a magáén elgondolkodik, akkor csúnyán lemaradt a Róza, annyira táncikált a lábain, bámulta a csupasz lábfejit, ahogy ömlött ki rá, bufogott, ahogy a lábujjai között kibugyogott, a bokái mentén felcsapkodott ezen a régi római úton a sok por.

Most már tudták, hogy odalenn van egy köves út a hatöles út alatt, fényes nagy kövekből kirakva. Láthatták az ásatásban a saját szemükkel, míg be nem temették.

Vagy nézte, nézte, ahogy ebből az első égből, a miénkből, hogyan, miféle lajtorján juthatna ő fel a másodikba. Ha fölérne, a lajtorját minek támasztaná. Erről azonban tényleg senki nem tudhatott, erről az első, második és még ki tudja, hányadik égről. Ezekre a távoli egekre a Róza valahogy rálelt, vagy valaki talán valamit mesélhetett másoknak őelőtte, a tiszteletes, a Tölösy, vagy a Hamza tanító, azok mind erről beszéltek, a hetedik égbe kéne fölérniük, az lenne a nagy csoda, akkor végre rálelnének az egyetlen idegen istenükre, aki nem csapja be őket a hamis angyalokkal, bár a Róza számolni csak háromig tudott.

Ahová fel kell jutnia, ezt tudta róla.

A hetes szám misztériumáról talán mégis hallhatott, hogy valaki a hetedik égbe érve egyetlen nagy örömére, teremtőjére lel, de látni akkorán sem láthatja őt senki, mivel neki testi valója nincs, és csak az ő angyala nem hamisság, az összes többi mind hamis angyal és üres csábítás.

Gyerekként néhány évre kisegítő iskolába rakták be a Rózát Pomázra, legyen szegénykének valami kis iskolája, de Pomázon biztosan nem tanulta.

Pacsirták süllyedtek és emelkedtek a Róza tekintetében, lelkét fölemelték az ég és a föld közé.

A keresztnevét ott tanulta meg leírni. Szépen hurkolt nagy betűkkel szívesen fölírta bármilyen papirosra vagy újságszélre, hogy ő a Róza.

Nevették is érte.

Fejit is felcsapta utánuk, úgy ment a madarakkal felfelé a tekintetével.

De úgy ment ám, félő, a szemed kifordul, te lány, lássa, abba a túlnani égbe a pacsirtának sem sikerül bejutnia. Valami húzta volna velük őt fel, húzta a tekintetét. Jócskán belébódult a pacsirták röptébe, ebbe a sok fényességbe a Róza, amint nagy énekléssel orsóznak fel az ég hegyibe, és visszazuhannak, mert az anyja úristenit, azt a szentséges magasságot a madár se bírja meg.

Idelenn a földön kiáltozni kellett utána.

Gyere már, Róza, áldjon meg az ég.

Hát hiszen ő sem figyelheti mindég.

A Róza meg óbégatott, hogy ő most már nem lát, nem látok, Terézke néni.

Boldoggá tette a szerencsétlent, hogy ő most megvakult.

Nagyon lemaradtál, te Róza. Spárgára kell kötözni tégedet, úgy foglak vezetni.

Hogyan látnál, te balga, mikor mindég napba nézel. Ha anyád nem tanított meg rá, akkor én hogyan tanítsalak, hogy ne nézzél már bele a napba.

Álló nap a Rózát figyeljem, hogy az anyja szentséges herrgott úristenit.

A vénség kiáltozása is elhalt ebben a rengeteg levegőben, ami idekinn várta őket, amikor mentek ketten a hatöles úton.

Még hogy ő várja be.

A vénségnek olyan sietős járása volt, így minálunk nem szaporázta senki.

Nehogy már egy kis idő elvesszen neki.

Ha nem látsz, hát nem látsz, a lábodat akkor is rakhatod. A radai rosseb, az várjon be, te Róza.

De mégsem volt ajánlatos őt magára hagynia. Ha rájön, ne csináljon kárt magában.

Nem várlak be, szaporázzad, baszd meg, haladjál magadnak a lábadon, az anyád úristenit.

Engem az életembe semmilyen rendőrség ne vegyen elő miattad.

Ma én fizetlek, vagy mondd meg, ha nem én fizetlek. Látod, be tudsz te érni. Menj előttem, Róza, pucolj, lássam, hogyan szeded a csámpa lábodat.

Munka közben is úgy rendezte, a Róza mindég szem előtt legyen. A buckában is menjen őelőtte a szaros kis kapájával.

Ne sokkal, de előtte.

Máskor meg szaladt.

Ne szaladj már, Róza, a lábod szentséges úristenit. Nem látlak már, úgy elszaladtál. Engemet vegyenek elő, ha valami bajod talál lenni, hallod-e.

Hagyjad már, hogy beérjelek.

Átlásson a másik buckába, mit hagy el, mit hogyan csinál a nyomorultja, az öreg csontjaival lépést tarthasson vele a munkában. Ez is fontos volt neki. A szőlő nagy levele el ne takarjon semmit belőle. Lássalak, Róza, lássalak, mint mész a kis kapáddal, hogy a csecsed verjen a drága flokonruhádban, lássam a csecsed verésit, az anyád herrgott úristenit.

Hogy apád miért nem vesz már néked jobb kapát. Hisz ennek a szaros kis kapádnak még éle sincs.

Néked anyád, úgy látom, mindég a rosszabbikat adja.

A jobb néki kell, ahogy nagy peckesen megy ki a kukoricásba a te kapáddal. Ezért hagyta neked oda a rissz-rossz kis kapáját, bajlódjál vele. Ő majd viszi közben magának a jobbikat.

Hogy valakinek ilyen legyen az egy szülőédesanyja, mindég csak magát tartsa többre, ne a gyermekét.

Hé, ne szaladj már, te Róza, hisz megint mindent elhagyol. Mert a Róza tényleg odahagyta.

Mégis az volt az igazság, hogy amikor hívták a Rózát, akkor az apja, a Pásztor, a megelőző estén rendbe tette a rissz-rossz kis kapáját. Kiélezte, beékelte, ahogyan kell. Meg őnáluk nem is volt olyan, hogy kinek a kapája. Egy jókora kék üvegcseréppel, amit az istálló ablakában szokott tartani, mindég kéznél legyen, az előző napi sarat, mocskot a szerszám nyeléről szépen leszedje. Ezt is megnevették. Még a Róza kényes markát a nyél felsértené. Mind megcsinálta a szerszámját az apja.

Nevették az apját a szerszámjáért, hogy ő aztán megcsinálja.

Látod, a nyelit is hogyan beleverte.

Éjjelre az esővizes hordóba állította, dagadjon be a nyél tövig.

Estélig aztán mindég ki is tartott a rossz kis kapa a Róza kezébe.

A tükénél megint odahagyod a rossz kis kapáddal.

Világért nem mondta volna ki, hogy mit hagyott oda. Gyomot hagyott oda, amit úgy értett, hogy a tőkénél a csekmetet nem vágta ki.

Az anyád úristenit, hát én menjek teutánad, te Róza. Így nem haladunk, Róza. Az egész hosszi buckát, hát én csináljam helyetted. Hogyan érünk így ki a végibe, te Róza, ezt mondd meg nekem, ha te nékem mindent elhagyol.

Nékem kelljen mindent a fejembe tartani, hogy itt hagyod el, meg ott hagyod.

Ami azt jelentette, hogy a Róza hanyag munkáját ennek a Bánya Teréznek kelljen utólag elrendeznie, a sok odahagyott gyom miatt neki kelljen a soron ismét végigszaladnia.

A Róza észjárásában ennek az elhagyásnak azonban szintúgy megvolt a szakmai logikája, miként mindannak a szidalomnak, amit az elhagyás miatt a vénségtől kaphatott.

Éppen, mert jó éles volt a kis kapája.

Ha rendesen élezik, akkor az ilyen régi kis kapák a sok munkától úgy kopnak a homokban, vékonyodnak, hogy kurvaszentség, egyre élesebbek és fényesebbek, minél többet dolgozol velük. Értette az elátkozott vénasszony, miként ne értette volna a Róza szándékát. Neki is volt egy jó régi kis kapája, de amikor tehette, mégis sápítozott, szitkozódott, veszekedett miatta.

Te is mennyit morgolódol, még a Rózán túlteszel.

Ki más morgolódhatott helyette, mit beszéltek, ha egyszer én fizetem ma.

Aki fizet, annak a tiszte, hogy a munkát megkövetelje.

Róza azért hagyta oda a gyomot, mert nem akarta a kapával az öreg tőkét megsérteni. Jól tette, ha így tette. Tudták mind az asszonyok.

Tőkében a szőlő lelke, hol másutt legyen.

Nevették Terézt, hogy ezt sem érti már a vénség.

Semmit meg nem ért.

Túl sokat volt el messzi idegenben.

Süket is már, mint a föld.

Ott az ember mindent elfelejt.

Később végigment ő a buckán, a Rózát ebben még nógatni se kelletett, hogy menjél már, Róza, hanem szépen ment és kihuzigálta a kezivel, amit előzőleg a kapájával elhagyott.

Volt esze neki hozzá.

Jól tette, hogy a kezivel szedte ki, a tőkét tartotta ő többre, nem a királydinnyét, a nadályt vagy a csollánt, hogy csapkodta volna. Egy ilyen vénségesen vén öregasszony meg járassa a ronda száját, mondták az asszonyok, olyan ennek már a szája, mint a kacsa segge, megnevették, ennek a valagába szilva kell.

Csak oktassa a Rózát a sok ostobaságra, hogy az uraknál így van, meg úgy, hisz hajolgatni úgyse tud.

Majd hajol a Róza helyette.

Minek a Rózának az ő tanítása.

Mindég megszédült, amikor mélyre kellett hajolnia.

Ő a kezivel soha ki nem tudná húzgálni, ez a Terka, hiába óbégat ilyen hangosan utána. Az ő híres dereka nem jó már semmire.

A fejibe ment a vére, veres lett untalan.

Ezt a Róza látta.

Mondta néki, semmi baja nincs magának, csak a hajolásba ne szédülne meg.

Ki nem látta, hogy munka végeztével miként szédeleg.

Más baja magának nincsen, olyannyira egészséges maga.

A román orvos nevette őket, mikor jöttek hozzá, és mondták a magukét, hogy nem értik, tegnap még semmi bajuk nem volt.

Hát, hogyan lenne.

Örökkön csak szédüljek, pedig nincsen más bajom.

Ha egyszer így van, akkor más bajt ne várjon, mert nincsen másként, ezt az egy baját el kell fogadnia.

De a saját konyhámban nem tudok innen oda menni.

Magának igen magas a vérnyomása. Akkorán magas, miként állna meg a lábán.

Aki egészséges, nem beteg, mit nem ért ezen. Ha meg beteg, akkor meggyógyítom, vagy magának ennyi volt. De maga be sem veszi a gyógyszerét.

Honnan tudja a doktor úr, mit veszek be én, hisz beveszem én mindennap időben.

Ha bevenné, akkor nem járna a nyakamra. Hiába mondom el, napjában annyiszor kell bevenni, ahányszor rendelem.

Ennyi gonosz lelket soha nem láttam én sehol még egy rakáson. Mind beteg.

Hová mennék máshová a panaszommal, doktor úr.

Ha ki se váltja a patikában, akkor ne hozzám jöjjön a sok gonosz bajával, hanem egyenesen a temetőbe.

Hisz maga egyre betegebb lesz.

A románt már csak azért sem bírták, mert valakitől kitudta, csak nem tudták, kitől tudta ki, ha valaki nem vette be a drága gyógyszerét, hanem csak úgy tarcsa magának, hogy a tükör alatt a sublódon a sok jó gyógyszere azért neki is meglegyen.

Mindenki lássa a gyógyszerit, aki jön hozzá.

Neki ne mondják, ő sajnálja a pénzit a gyógyszerére.

Ha meg el sem hozza a patikából, akkor mi a szentséges úristent írjak én fel magának. Nem vagyok én Jézus Krisztus, hogy csodát tegyek.

A sort mondták buckának minálunk, kizárólag a szőlőben hítták a sort buckának, sehol másutt.

Tizenkét bucka szőlője van, mondták. Télre takarták, és akkor egyetlen hosszú bucka lett. Húsz bucka szőlője van. Az előbbi azt jelentette, hogy a bora megvan. Húsz buckánál már el is adhat belőle. Ennyi bucka után azért már kijár neki a tisztelet. Az volt az igazság, hogy a kinti szőlőben húsz ugyan nem volt, de neki voltak a leghosszabb buckái, ennek a ronda fukar vénasszonynak, ilyen nálunk még vénlánynak se lett volna jó, ez a büdös öreg varnyú, aki nemcsak a Rózától, magától is sajnálta az ételét.

Ez volt a legelső, amit megvásárolt az összerakott kis pénziből, vagy meg nem mondom néked, honnan a picsából szerzi ez a pénzit. Egyenesen a tizenkét hosszú buckát vette meg. Aztán vette hozzá a szántót, hogy a kukoricája meglegyen a disznóinak.

Tisztelem én érte, hogy jó előre így gondolkodott.

Zártkerti földet.

Még erre is volt esze ennek.

El se vették tőle.

Nem maga jött el, nem gondolod, hanem a kislegény fiát küldte az öregapjához, hogy ne kelljen már neki a falu előtt csúfoskodnia.

Az hozta ki neki a pénzit, jött a busszal.

Azok ketten az öregapjával majd elrendezik.

Az asszonyok meg joggal hüledeztek, hisz ez világ csúfságára tőlünk elment, akkor meg minek néki a mi szőlőnk.

Ezek ketten el is rendezték a községi árverésen a tizenkét hosszi buckát, csak azt nem akarták megérteni ezek a szájaló jóasszonyok, hogy kinek vagy mi a picsának rendezik el, ha nem az Elemérnek.

Így ennek több buckája lenne, mint az uraméval együtt a húsz nekem, hiszen milyen hosszú buckák.

Pedig nem fog ez többé velünk kapálni. Ne is jöjjön ide többé. Jobb, ha nem látod a hátát sem, nékünk ne csúfoskodjon itt.

Az Elemér se jön, hogyan gondolod, vigyáz ő a kezire, az a saját öregapjának nem segít, az Elemér senki emberfiának nem dolgozik.

Hogy az egy vellát vagy bármit megemelne.

De szerencséje is volt, lelkem, angyalom, hogy éppen ezekhez a hosszi buckákhoz jutott hozzá az árverésen.

Azt sem értették, honnan a szentséges úristenből tudhatta meg, hogy ennek a Pitliknek örököse sem lesz, pedig itt van a sok Pitlik és márciusba mégis meghirdetik a szőlőjüket.

De ezek nem azok a Pitlikek, nem a Nuki bácsi rokonjai.

Hisz kidobolták az árverést, keddi nap volt, ki ne tudta volna, éppen jött a villanyórát leolvasni az az ember, ez a Csákó Mihály, vagy hogy a rossebbe hívják, ez pedig minden hónap első keddjén jön.

Ahogy mondod, angyalom, az öreg Csákó Mihály, a vén ravasz, de ki vihette a hírt neki Budára.

Kegyelemből tették meg leolvasónak, csak menjen és minden hónap első keddjén olvassa le.

Keddről vasárnapra meg kelletett valakitől tudnia.

A falábával, csak a fasza ne lenne már fából, de legalább túlélte szegényke a nagy gázrobbanást Óbudán.

Minek annyi bucka ennek.

Legalább a bora meglegyen, egy kereke amúgy is hiányzik.

Érted te, te mindent tudsz már, olyan nagy okos vagy.

Ne fédd, van annak a Teréznek ott Budán mindene. A fejiből se hiányzik semmije.

Micsoda fényes boltokba küldik, magam egyszer láttam, nem két lámpával, száz lámpával világítanak.

Néha nem azt mondta ennek a Rózának a vénség, hogy a tükénél hagyta el, ami nálunk a szőlőtőkét jelenti, hanem azt mondta, a tökénél.

A tökénél, Róza, a tökénél kell elkapnod, egész marokkal, mint a legényekét, te pedig mindég elhagyod.

Akkor értette meg a Róza, hogy ez a tréfa, mikor sokszor mondták el neki. Hogy a Teréz, ez a vénség, ahogy nálunk emlegették, banya, ringyó, szipirtyó, csoroszlya, hogy a saját nevén meg nem állt előttünk, a Várnagy Teréz, akinek a helye már a temetőben lenne, most aztán jól kibaszott vele és jól megtréfálja őt.

De hiába volt a Bánya Teréz sok tréfája.

Velünk ki nem baszol.

A Róza aztán nem tudta nem komolyan venni a tréfájukat, amikor a Terézt nevették, hol fog az rögtön elnyugodni, kinn a temetőben, mert most már csak fel kell fordulnia.

Vagy csak örökösen erre járt rá a szájuk, a tökére, a szaros valagára, a temetőre, a hideg homokra.

Van nekünk egy szentünk, akit reggel, este átkozhatunk, a száját, a valagát, mindenét sorra vesszük.

Hanem attól a puszta gondolattól, hogy ennek a vénségesnél vénebb, fukar vénasszonynak igazság szerint már régen a föld alatt kéne lennie, benne a vizes homokban, a Róza majdhogynem pityergett.

Elébb mindég a jobbak mennek el, ahogy az asszonyok munka közben mondogatták.

Azért ez a vénség mind a nyakunkon marad.

A jéghideg homokban kéne már fekünnie, ahová tenni fogják, ahol tavasszal, meglásd, még a víz is felfakad a sírjából.

Amint mondták, tovább mondogatták, a Róza felsírt.

Minek sírsz, te Róza, nincs ezen mit sírnod, baszd meg. Hisz mindenki tudta, hogy a temetődomb tetejin, ahol ezeknek a Várnagyoknak a sírjuk volt, a szülei hegyibe a Terézt csak nem rakhatják be, ahogy a vénleánynál vagy vénlegénynél megteszik. Azt az ő egész családja nem engedi.

Csak le vele a szélibe.

Mink oda ne jussunk. Hogy így kelljen elföldelni minket a temető legalján. Tavasszal, mikor árad, csak buzog ott föl a víz.

Gondolod, holtában az ő testit fogja a víz kikerülni.

Ne fédd, Róza, ott a vízben ázni, fázni fog szegényke.

Terézke néni, hadd öleljem meg én magát.

Menjél te, a kapufélfát ölelgesd, az anyád úristenit.

De ha egyszer nekiindult a Teréz iránt érzett véghetetlen szeretetével, vagy eszébe jutott, hogy ezek a veszett kutyák mit nem beszélnek a Terézke néniről, akkor a Rózát alig lehetett volna lefogni.

Hadd öleljem én meg magát.

Kapálj rendesen, megállj már te azzal a sok öleléssel, az anyád úristenit, mert a kapámat beléd vágom.

Úgy beszéltek róla az asszonyok, úgy cifrálták, mintha tisztességes apai neve nem lenne ennek a Teréznek, a Szipirtyó Teréznek, a Banya Teréznek, amiből lassan Bánya lett. Bánya Teréz. Az ő drágalátos szülőhelyén, ahol mink is megszülettünk, vagy kinn a határban, a mezőn, az erdőn, a málnásban, a pajták között a szérűn közvetlenül a temetődomb alatt, mert az örökös nyárutói tűzveszély miatt a pajták rosseb tudja, mióta künn álltak a végen, és amint hordták be a szénát és a szalmát, nehogy már valaki tüzet rakjon, kárt ne tegyen, vagy a termésből ne capcaráljon magának, a pajtát mezőőr vigyázta, de másutt is, ahová csak mentünk, mindenütt, az ártéri erdőkben, ahol együtt szedték az asszonyok a csiperkét, nehogy a másiknak több jusson belőle, és az egészet magának leszedje, ők is lássák, miként szedi, mennyit talál a másik, és akkor én mért nem találom, a legelőn, a sok buzgárnál és a közeli szőlőkben a gyümölcsfák között bizony elhagyták a rendes családnevét, mikor róla vagy neki beszéltek, bizony beszélték, nevették, de úgy elhagyták ám, úgy szájaltak róla, úgy emlegették, mintha nem tudnák többé, azonos családnevet visel egy igen híres nagy családdal, s akkor azért vigyázzanak ám, hogy mit beszélnek. Ők voltak itten, hallod-e, a legelső család. A legnagyobb virilisták, ami azt jelentette, hogy náluk nagyobb adót senki nem fizet.

De hol volt az már az anyád valagában.

Ezt is megemlegették.

Régtől fogva hajóépítő ácsok voltak a Várnagyok.

Hogy a Teréz így meg úgy.

Eltüntették a beszédükből a családnevét, vagy valamelyik gúnynevét akasztották rá, a Szipirtyót, a Banyát, a Bányát, a Hajóst, a Nemest, a Ringyót, a Trezkát, a Trézit, ami épp a szájukra járt.

Annyi biztos, hogy a Teréznek szintén csúnya egy nagy szája volt, az Urat hol tanúnak hítta, hol meg gyalázta, káromolta.

Hiába feddte érte, hiába mondta neki a lelkész, a Tölösy, mikor minden hétfőn vágta a fát nála, hogy a most következő vasárnapon már igazán jönnie kell.

De akkor is mindenki tudta, hogy a másik kire gondol, ha a nevét sem említették, még egyetlen gúnynevét se. Ilyen azért nem volt közöttünk senki, más ilyen nevefosztott senki fekete szentünk.

Olyan azért mégis volt egy közöttünk, senki ne felejtse, akinek a nevére sem gondoltunk, amolyan legényember volt, arról még azt sem mondták, hogy semmi ember, annak a faszát a lányok leszarták, nemhogy a fiatalasszonyok. Azzal össze nem állt volna senki.

Így büntették, ilyen nevekkel a Trezkát. Így lett nékik a Teréz az összes többi élőnél és holtnál fontosabb. Igazuk is volt. Örök időkre megcsúfolta a sajátjait. Résen kellett vele lenniük. Nem felejthették el. Pedig ő volt a legkisebb, a csacsi szöszke abban az ősi nagy családban. Kedvelte is az apja, nem győzte nyomorgatni, feldobálni a levegőbe a szép kisleánykát, olyan ez, mint a karácsonyi angyal.

Micsoda kis húsa van.

Hagyd már el az angyalt meg a husikáját, még rosszul jár vele.

Türkizből vett neki Pesten nefelejcset a kis fülébe. Valódi aranyfoglalatba rakatta be.

Egészen a Holló utcába elment vele, ahol a Tauber zsidó csinálja. A Vigadónál szállt ki, onnan gyalogolt be a zsidóhoz.

Nem rakatta be az sehová, úgy vette, hogy be volt az már rakva.

Pedig én tudom, mondom, a köveket választotta ki a leánynak, és a zsidóval rakatta be.

Ne mondd, nem ezekből a szépségekből lesz aztán a kurva.

Csak nem irigyled őket. Mindég annyira mondod a sok hülye kurvát, hallod-e.

Nem mondanám, ha nem kergette volna örök bánatba a szülőanyját, italba az édesapját. Soha nem ivott volna ez a híres Hajós Várnagy Antal, ahogy megemlegették.

Vagy Nemes Várnagy Anti.

Olyan egy becsületes ember volt a Tóni bácsi, nem lesz több olyan józan ember minálunk.

Akarták, nem akarták, csak ki kellett tagadniuk a kurva Teréziájukat.

A szívük szakadt meg érte, de mit tehettek volna a Tóniék.

Hiába voltak ők a legnagyobb virilisták, a lányuk csak kurva lett.

Állj már meg, hol volt már akkor a Várnagy Tóninak műhelye, mit beszélsz. Sehol. Adót se lett volna miből fizetnie, annyira tönkrementünk. Nem volt már ott munka, miből lett volna virilista, emlékezhetsz, mind nagy bajban voltunk, ostobaságot mit beszélsz.

Virilista a Tóni apja volt.

Az a Tóni, na.

Őt Antinak hívták, nem Tóninak.

Akkor már nem kellett az ő hajójuk senkinek. Szartak ők a hajósok faszára.

Nem úgy volt ám, én csak tudom, mert a halászoknak még a Tóni építette a bárkájokat, nem az Anti.

Ő adta falu szájára önmagát, nem mink lettünk ekkora szőke kurvák.

A sok aranykoronás földjük megvolt, lovuk, tehenük, legényük, segédjük, öreg cselédjük, még azokat sem küldték el, pedig elküldhették volna, na hallod, úgy mondom, ahogy van, mindenük megvolt azoknak.

Mit nem művelt mégis a szegény kis gyönge legénnyel, uramatyám, senkinek el nem mondanám.

Odakünn a pajták között csinálták, mindenki tudja.

Régen történt, nagyon régen, valójában nálunk már senki nem élt, aki emlékezhetett volna rá, hogy ő látta és miként történt, tán igaz se volt, mégsem felejtették. Többen mesélték, mint ahányan látták.

Mentek is, hogy lássák.

Hol voltak azok, mind a föld alatt.

Mégis mondták, mondták, mindenki beszélte, nevették, hogy mit meg nem tett vele a pajtájuk aljában kinn a szérűn, mikor csak sikerült oda kiszökniük.

Hiába tiltották el egymástól őket, verték miatta mind a kettőt.

Ha egyszer az egymásba passzol, akkor egymás nélkül nincsen el, mondjon bárki bármi mást.

Azon a verés nem segít.

Az nem úgy van ám, a vétke ránk ne szálljon.

Ha kimérték neki, akkor el nem kerülheti.

Rájuk aztán ne száradjon senki bűne.

Most meg vedd a motyódat, és menj, amerre a szemed lát. Hogyan menjünk veled a templomba vasárnap. Mi nem akarunk itt téged táplálni többé a gyermekeddel.

Huszonkét év telt el, te is kiszámolhatod, míg aztán egy szép napon, látod, az igaz kenyér mégis hazahozta.

A gyerekit már nem kellett hoznia. Jött az magától a maga lábán, hogy az öregapját látogassa, és hozza neki a cukrokból a sok rózsát és gyümölcsöt.

Nem cukor az, hanem cukros marcipán.

Nem eszi az öregapja, de nem is ád belőle senkinek.

Ne fédd, csinálja tiszta cukorból az Elemér, mikor kisajnálja belőle a rózsavizet meg a mandulát.

Foga sincs már, mivel egye.

Aromát tesz belé, rosseb a kezét, nem jobb a zsidónál, a hülye celecula meg mind megveszi.

De úgy tettek ám, amikor a Teréz megjött annyi év után, mintha néznék ezt az idegent az utcán, amint jött föl nagy peckesen a révtől, mintha nem tudnák, ki fia borja ez az idegen a sevrócipőjiben.

Miénknél jobb vize nincsen kútnak, ezt nekem elhiheted, angyalom, másutt is sok vizet ittam én.

A jó víz még a Bánya Terkát is hazahozta ennyi év után. Olyan nem volt, hogy kút a legnagyobb nyárban kiszáradt minálunk.

Mondták neki, hallod-e, ha nem szólsz, Teréz, fel nem ismertelek volna.

Hát ennyire megváltoztál, megfogyatkoztál, te lány, ott abban a nagy idegenben, de legalább a nagy hangod megmaradt.

Sopánkodtak, mennyi idő el nem telt, és semmit nem vett magára.

Nem mondták, mióta.

Amióta megestél, te lány. Amióta kegyetlenül felcsinált az a bizonyos kislegényke.

Amióta ilyen nagy kurva lettél, és jössz hozzánk haza világ szégyenére. Amióta apád, anyád elhalt bánatában, hogy utcahosszan mindenki titeket beszélt és mind járt kifelé, hogy lássák, mit műveltek ti odakinn a pajtán.

Ez is megholt, mert beteges lett, az is megholt, ez meg a vízbe fúlt, mégse gyöttél egy temetésre. Ha egy temetésre jöttél volna, hallod-e, akkor tudnád, mit kellett nekünk átélni itt.

Azóta ismét eltelt huszonöt, miként a pillanat, hogy ismét itt élt, és gondozta legalább a sírjukat. Fekete követ vett nekik reája. A nővérei nem adtak belé, azok aztán nem, hogy ők ilyen drága fekete kőre nem adnak, egyedül állta az egész nagy követ. Hordta rá a virágokat.

Honnan van ennek annyi virágja, csak nem tudom. Még a hátsó kertjibe is van ennek virágja, hogy szehesse.

Őnála minden virul, ne fédd, a rohadéknál, soha meg nem értem, nálam meg szárad ki.

Ne is emlegesd.

El vagyunk mi átkozva mind.

Nem múlik el vasárnap vagy ünnep, hogy ne menne és a fekete kő közibe ne hordaná.

Hordja rá a vizet reggel, este.

Mert úgy tartották minálunk, hogy inkább átok ez, mint tisztelet, a sok víz, a sok virág. Sírjukban átkozza el apját, anyját a sok virágjával, ez a sok fátyolkája vagy micsodája.

Ilyen virág nálunk soha nem volt, hiába viszik tőle, nem is kell nekem.

Liliomot az oltárra kell vinni, nem a sírra, baszd meg, ez meg hordja a sírra a liliomját.

Nem liliomot hord, hanem tűzvirágot, mit beszélsz.

Amikor a Róza szólt hozzá, mert a Róza nem tudta volna elkerülni, hogy megszólítsa őt, meg a Róza talán nem akart volna semmit elkerülni, inkább vakon ment az élete elébe, akkor mégsem úgy szólította, mint a többiek, mind ezek a veszett kutyák, hogy Teréz, te, hallod-e, hanem megtisztelte a nénivel. Ami ennek az alaposan megvénült és foga hullott Várnagy Teréznek, akinek haja is alig maradt, az is szerteszét állt, épp csak kontyot tudott csavarni a feje búbján, mi tagadás, jólesett. Nemcsak a tekintélyes életkora, hanem a család régi nagy híre miatt is kijárt volna néki a nénizés. Akárhogy történt, bármi történt, nemesasszony volt ő.

Milyen nemesasszony, megesett lány marad mind örökként.

Mesélték, mert a régiek még tudták jól, hogy ennek a hajós népségnek, a Várnagyoknak valamelyik régi öregapja várnagy lett volna a visegrádi királyi várban, amit innét a hegyből meg mentükben is láttak, amikor a munka végeztével mendegéltek hazafele csapatostul, a király tette meg, és így ragadtak volna ők a nevükhöz.

A királytól kapták a nevükre a birtokot, amikor megtette őt, az anyja úristenit.

Láthatod, a szegény ember hová föl nem kapaszkodik a sok ügyességivel.

Ha a cselédet megteszik, akkor megtették, nem mondhatja a királynak, hogy nem akarja.

A sok rohadék zsellér meg ott van néked a nyakadon, teheted őket a valagadba.

Azoknak mondhatod, mit kell tenniük.

Saját földjük soha nem volt, semmit nem értenek abból, hogy mi neked a birtok.

Rég volt, igaz se volt, mik voltak ezek, aki tudja, mondja, várjobbágyok voltak a Várnagyok.

A Hamza pedig tudja, el is mondja, ha kérdezed.

A vízparti földeket mind a könyves zsidónak adta, vagy kinek. Meg a vitéz Okolicsányinak, a két híres nagy vadásznak, ne a nagyvadat, egymást buzerálnák.

Micsoda nagyvad volt itt minálunk, uramisten, el nem hiszi senki.

De még a szaros gyerek is azt kiabálta őutána, Teréz, hallja-e, adjon nekem a nagy piros almájából. A kisleányok meg vihogtak a tenyerük mögött.

Ki ne tudta volna.

Neki pedig úgy kellett tennie, mintha nem hallaná, nem értené, min vihorognak.

Örülhetett, amikor csak az almáját és nem a büdös barackját akarták tőle a kis töketlenek.

Teréz, hallja-e, mennyiért adja a barackját.

Igyekezett elfelejteni, nem emlékezni rá, felfordult a gyomra, mikor csak gondolt rá, miként kiabáltak a legénykék őutána, amikor visszajött és a házát építette, hogy legyen hol laknia vénségire.

Megfizessük a barackját, jó lucskosot adjon.

Azt sem tudta, melyik mocskos kinek a kölke.

Előjöttek mindenünnen.

Akkor lett csönd, amikor tehenet vett magának. Akkor elhallgattak, hogy mennyi pénze lehet a rohadéknak, ha két szép tehenet vesz Kismarosban egyetlen vásárnapon, és többé a barackját sem emlegették.

Adott ő almát.

A tejszínt maga hordta Pestre a hajnali hajóval a Duna-palotába. Tőle aztán nem tudják meg, hogy egy héten kétszer mennyit adtak a tejszínért a Ritzbe, és hol tartja a tejszínből a pénzit. Őt a szakács rögtön fizette. Hiába mondta volna ezeknek. Ezek a veszettek még azt sem értették volna az üres eszükkel, hogy ennél kevesebbet a Ritzbe nem adnak egy liter tejszínért. Ennyi ott a tejszínnek az ára.

Adott barackot.

Ezek azt sem tudnák, melyik ajtón kell a Ritzbe bemenniük.

Kell nekik a tejszín, baszd meg, mert ott mindent lisztes tejszínnel kell behabarni.

Legfeljebb azt mondta, itt van, nesze, zabáld az almám, féreg eszi a beledet vele.

Gyűjtögette, hűtögette ő, egy liter tejszínért, amilyen a Ritzbe kell, sokat kellett dolgoznia. Zsíros legyen a tehénkék teje, a takarmányba legyen fonnyadt here, legelgessenek, szépen megpihenjen, jaj, csak édes maradjon, meg ne savanyodjon, időben a pincébe letegye, el ne keseredjen, meg ne ráncosodjon.

Jól szedje le.

Vasárnap áthajtani őket a Kisszigetbe, hogy a virágos mezőn legelgessenek.

Öröm volt nézni, ahogy esznek.

A Róza nem tartott a veszett kutyákkal, pedig hallotta ő, miként gyalázzák a Terézke nénit.

Hogyan ne értette volna.

Ezzel a terézkedéssel, a bolond szavát bármennyire nem lett volna szabad komolyan vennie, mégis minden alkalommal alaposan megforgatta őt.

Adna már innom egy kis boros vizet a Terézke néni.

Ha boros vízről volt szó, a Róza akaratos lett. Felcsapta a fejét, kemény lett az álla.

Akkor innál-e, te Róza, boros vizet innál-e, kérdezte tőle kétszer, háromszor, hogy ne kelljen rögtön adnia, és egy kicsit ő is megforgassa ezt az ostobát a boros víz miatt.

Ha egyszer az istenadta így forgatja őt.

Innék, Terézke néni, mondom, innék. Hogyne innék, ebbe a nagy kibaszott melegbe.

De azért le nem állt a kapájával, amit az a kurvapecér apja élesít, csak ment előre nagy peckesen.

Aggyon má innom.

Hogyne innál, a rosseb a beledet, Róza, megértem én. Innál, hogy aztán az orrom alá fingjál… … …

Nádas Péter művei a Jelenkor kiadónál

Párbeszéd (Richard Swartzcal) (1992, 1997, 2008)

Talált cetli és más elegyes írások (1992, 2000)

Egy családregény vége (1993, 1996, 2001, 2005, 2012, 2015, 2018)

Emlékiratok könyve (1994, 1998, 2003, 2012, 2015)

Esszék (1995, 2001)

Vonulás (filmnovellák) (1995, 2001)

Drámák (1996, 2001)

Minotaurus (elbeszélések) (1997, 2005, 2018)

Kritikák (1999)

Évkönyv (2000, 2012)

Az égi és a földi szerelemről (2001, 2010, 2016)

Saját halál (2004, 2015)

Párhuzamos történetek (2005, 2006, 2012, 2016)

Nincs mennyezet, nincs födém (Mihancsik Zsófia interjúja) (2006)

Hátországi napló (2006)

Szirénének (2010)

Fantasztikus utazáson (2011)

Párhuzamos olvasókönyv (a Párhuzamos történetekről) (2012, 2017)

Az élet sója (2016)

Világló részletek (2017)

A szabadság tréningjei (2019)

Leni sír (2019)

Arbor mundi (2020)

Rokon lelkek (2021)

Jelenkor
facebook.com/JelenkorKiado
jelenkor.libricsoport.hu

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
www.booklove.hu

ISBN 978 963 518 557 3

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License