© Csillag Péter, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítófotó: Fortepan / Erky-Nagy Tibor; www.fortepan.hu

Borítóterv: Hegyi Péter

Lektorálta: Dénes Tamás

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-629-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését támogatta:

A Nemzeti Sportban megjelent cikkek átdolgozott, bővített kiadása

TARTALOM

Előszó

Bevezető

Távoli csillagok

A Juventus magyar csillaga

A Fradi-szellem atyja

Az ungvári bombázás sebesültje

A gyárkémény rabja

Csapatkapitány a lágerben

Az elfelejtett emigráns

Kell egy csapat

Szegény ember MTK-ja

Az önzetlenség birodalma

S lőn Világosság

Cionizmus a pályán

A gróf úr csapata

A Sztálin-rendszer száműzöttje

A cseresznyefa mégis virágzik

A hely szelleme

Kávéházi futballvilág

Örvénylő futball

A meggyalázott pálya

Neuman báró birodalma

Kettéhasított ikerfalvak

Mozambiki vendégek Ácson

A pályán túl

Ősfutball magyarul

Hungária úti futballpalota

Háborús futballemlék

A nagy fürdetés

„Nahát, az annyát neki!”

A gyerekzseni mesterműve

Hegedűvel és labdával

Csak a csend marad

A képek forrásai

ELŐSZÓ

Amikor a szerző született, én már (sport)újságíró voltam a Magyar Nemzetnél, ami nem akármilyen szellemi, kulturális háttér volt a hetvenes–nyolcvanas években. A múltőrzésben is, így aligha véletlen, hogy a sportrovat könyvespolcán ott volt Holits Ödön és Mamusich Mihály 1936-ban megjelent könyve, a Hogyan futballozzunk?

Ez volt az első mélyebb találkozásom a (rég)múlttal, a könyv nekem legendás, legyen elég annyi, hogy első mondata így hangzik: „A labdarúgás játék.”

Nagy igazság, még akkor is, ha nem igaz. És ez nem ellentmondás, hiszen nem a labda tehet róla, még csak nem is az emberek, sokkal inkább a társadalmak, politikai és egyéb érdekek, és hogy eljussunk napjainkig: a pénz hatalma.

Nagy történet a futballé, alkalmas arra, hogy egy-egy epizódja, mint cseppben a tenger, a lényegről beszéljen. Legalábbis akkor, ha értő kezek nyitogatják a dokumentumokat, persze a játék iránti elfogultsággal, ám a történelemmel szemben elfogulatlanul.

Ez a kötet és szerzője ennek megfelelően idéz föl elfelejtett és legendás történteket, ma már alig emlegetett egyéniségeket a futball világából. Mesél a múltról, arra is figyelmeztetve, hogy lehetünk akármennyire otthon a modern világban, amelyben sokak élete kattintástól kattintásig terjed, nem árt néha hátradőlni és – olvasgatni. Régimódian, megengedem: ósdi mentalitással, izgatottan lapozni egyik oldalról a másikra, és lesni, mi lesz a vége a történetnek.

Ez a könyv képes elérni, hogy megálljon a világ(unk), persze csak akkor, ha magunk is vonzódunk a régihez, és nem csupán hangoztatjuk, de valljuk is, hogy múlt nélkül nincs jelen, jövő.

Aki érti, miről beszélek, nagyon élvezi majd ezt a könyvet. Kérni csak azt tudom, amivel a felidézett kor házassági hirdetései zárultak: „Kalandorok kíméljenek!”

Malonyai Péter

BEVEZETŐ

Ha a Kapufák és kényszerítők című, 2020-ban megjelent könyv a huszadik századi magyar történelem és a futball „nagypályás” összefonódásait mutatta be – királyok, kormányzók, miniszterelnökök, pártfőtitkárok szintjén mozogva –, az Oldalvonal az ellentmondásos viszony rejtett dimenzióit, a társadalom- és futballtörténet határvidékének eldugott zugait tárja az olvasó elé. Elfeledett futballhősök, titokzatos figurák, múltba veszett történetek elevenednek meg, felvillantva egy-egy személy, csapat, pálya felemelő vagy éppen tragikus sorsán keresztül a háttérben zajló nagyobb folyamatokat. Ám éppen a részletekre fókuszáló, a valóság egyenetlenségeit, a hétköznapok girbegurbaságát tiszteletben tartó megközelítés vetíti előre, hogy az eredetileg a Nemzeti Sport című napilapban közölt epizódok itt külön-külön szolgálnak olvasmányként; egy-egy izgalmas egyéniség portrészerű bemutatása, helyi kulcsmozzanat körüljárása, kultúrtörténeti emlék feltárása legfeljebb véletlenszerűen kapcsolódik egymáshoz, a cél ez esetben a nagy ívű, összefüggő történetépítés helyett sokkal inkább a „kis témák” pontos és érzékletes kibontása volt. Amelyek persze csak addig tűnnek kis témáknak, amíg az ember közelebb nem lép hozzájuk.

Amíg meg nem ismeri például Hirzer Ferencnek, a Juventus valamikori ünnepelt gólkirályának regénybe illő pályafutását, Limbeck Gyulának, a sztálini Szovjetunió szélsőségeit megtapasztaló edzőnek szövevényes életét, Csillag Jánosnak, az ungvári mérkőzése előtt bombasebesülésben lábát elveszítő hátvédnek szomorú sorsát. Vagy éppen Aschner Lipótnak, az Újpest legendás sportmecénásának, a nemes lelkű, humanista szellemiségű klubvezetőnek fényes alakját, akinek nagyvonalúságáról, ritka belátásáról így meséltek: „Megtörtént, hogy a jegyszedő a bérletét kérte, de aznap a vezérigazgató otthon felejtette a kártyáját. Az őr – bár felismerte – a szabályzatra hivatkozva nem engedte be. Aschner szó nélkül hátraarcot csinált, és hazament a belépőért.”

Ahány klubház, annyi szokás: tanulságos elmerülni némely, sajátos identitást képviselő egyesület világába. Kiváltképp, ha azok társadalmi, földrajzi, felekezeti hátterüket tekintve olyan távol esnek egymástól, mint a szegény ember MTK-jának becézett, terézvárosi zsidó gyökerekkel bíró BAK, a herminamezei plébános szervezésében kibontakozó, keresztény körökhöz kapcsolódó Világosság és a Festetics Sándor kastélykertjében működő – a center posztján a gróf urat csatába küldő – vidéki arisztokrata futballcsapat, a Dégi TE. „Íme, Magyarországon is megértük ezt a csodát, s most már nem utópia többé, hogy van egy területe az életnek, amelyen egyenlőek, egy gondolatban élők és egy nemes célban találkozni tudók lettek az emberek” – lelkendezett a Sporthírlap 1927-ben a dégi előkelőség korábban rangon alulinak tetsző hobbiját értékelve.

Hogy mekkora tétje volt a futball érvényesülési terepén a „társadalmi helyosztóknak”, jelzi az 1920-as évekből fennmaradt, a Kolozsvári Tükör című napilap hasábjain rögzített, groteszk történelmi tréfának beillő családi dráma: „Sportkörökben a múlt héten sokat beszéltek arról a szinte el sem hihető esetről, hogy egy zsidó apa, akinek két fia közül az egyik a Haggibbor tagja, a másik a KAC tagja, a KAC sport kötelékében álló fiát ki akarja tagadni azért, mert szerinte zsidónak zsidó sportegyletben kell működnie.” Ha nem is tekinthető elfogulatlan forrásnak a magyar úri középosztályhoz és patinás sportegyesületéhez, a Kolozsvári Atlétikai Clubhoz húzó lap megfogalmazása, az erdélyi nagyváros (sport)társadalmában húzódó törésvonalat pontosan érzékelteti – a vonatkozó fejezet a kolozsvári zsidók csapatának számító Haggibor két világháború közötti identitásküzdelmeit és hányattatásait mutatja be, korábban nem közölt részletességgel.

A történelmi Magyarország külhoni vidékeiről meríti témáját több fejezet; így a délvidéki Bezdán 1944-es tragédiájának futballvonatkozásait feltáró riport, az országhatárral kettévágott ikerfalu, a manapság Szlovákiához tartozó Nagyszelmenc és az ukrajnai területre eső Kisszelmenc több mint fél évszázadra felfüggesztett futballpárharcának szentelt rész, a dicsőszentmártoni futballcsillag, Bölöni László családjának súlyos titkait felfejtő emlékezés vagy a Neuman Ferenc textilmágnás által felvirágoztatott aradi futballbirodalom tündöklését feldolgozó írás. Ahogy mondják, a román államosítással kisemmizett, letartóztatástól fenyegetett „Feri báró” 1948 nyarán az éj leple alatt, kerékpáron szökött el a partiumi városból, hátrahagyott üzenetében a Sybill című Jacobi Viktor-operettet idézte: „Kis Petrovom, remélem, megbocsátja, hogy búcsú nélkül hagytam el magát.”

A zeneművészet és a futball csendesebb időkben is találkozót adott egymásnak. A békebeli Budapest kávéházaiban, a dunai iskola szellemi műhelyeiben olykor a leghevesebb sportvitákat oldotta fel a muzsikaszó, Zsiga Ernő, a futballrajongó cigányprímás az átzenélt éjszakák után sem hagyta volna ki a Fradi mérkőzéseit, és népszerű volt labdarúgó körökben – számos ismert futballnóta mellett – a korosodó játékosokra aktualizált operettátköltés is: „Ha egyszer elmúlt a nyár, / Mit ér az öreg csatár!? / A gólnak, a tapsnak vége már, / Ó be kár, jaj be kár! / Mily gyorsan jött el a hűvös ősz, / Már minden pimf ifi lefőz, / Állj félre, állj félre, öreg csatár, / Ha érzed, elmúlt a nyár!”

A nyár pedig Magyarországon a dédapák kora óta nem múlik anélkül, hogy ne egy új futballidény kezdetét jelezze. A 19. század utolsó éveiben meghonosodott játék népszerűsége nőttön-nőtt, idővel átitatta a mindennapok szövetét, beszüremkedett a társadalmi kapcsolatokba, éreztette hatását a kulturális életben és a kisebb-nagyobb történelmi viharok idején is. Pedig a jelenség alapja tulajdonképpen nem több annál, mint amit Éder Xavér Ferenc jezsuita misszionárius rögzített perui útja során az 1700-as évek közepén, amikor az „őslabdarúgás” első magyar nyelvű leírásában rácsodálkozott a helyiek szórakozására, akik a „fa peffedékből nagy ágyu golyóbis formája szerint ki-nyírt labdát […] fővel, térddel, lábak szárával veregetik”.

Távoli csillagok

A Juventus magyar csillaga

Hirzer Ferenc kalandos útja az elnöki víztöltögető szerepétől az olasz sportlapok címlapjáig

Az 1902-ben született futballista, Hirzer Ferenc kalandos életének részleteire a családtagok közelmúltbeli kutatásainak köszönhetően derült fény. A nyomozásba belekezdő Gellén Csaba nem egyenes ági rokona a minden bizonnyal utód nélkül elhunyt Hirzernek, a sportember nevét mégis jól ismerte a házi legendáriumból: családi összejöveteleken már gyerekkorában hallott édesanyja keresztapjáról, nagyanyja testvérének férjéről, az Olaszországban maradt különös hozzátartozóról, a Trentóban 1957-ben elhunyt hírességről. Gellén elhatározta, hogy kinyomozza, ki volt a fennállása második bajnoki címét szerző Juventus ünnepelt csatára, az 1925–1926-os olasz bajnokság gólkirálya (26 mérkőzés/35 gól), a húszas évek végének Magyarországán is rendkívül megbecsült, 33-szoros válogatott Hirzer Ferenc. Családtagjai társaságában 2015-ben, majd 2017-ben is felkerekedett, hogy Hirzer pályafutásának ismert olaszországi állomásait végigjárva összegyűjtsön minden adatot, cikket, fényképet, dokumentumot, amit egykori klubjai őriznek róla. Eljutott Trentóba, Torinóba, Salernóba, Anconába, Battipagliába, Perugiába, Leccébe, Beneventóba, Palmiba, és bár a helyszínlista a Hirzer-sztorit ismerve nem teljes, a vállalás így is elismerésre méltó. A játékos és futballtréner útját lépésről lépésre végigkövetni még időmilliomos világutazóknak is erős kihívás lenne – ha csak az 1935-től huszonkét éven át tartó edzői időszakának munkahelyeit nézzük, akkor is tizenhárom csapathoz kellene bekopogtatni: a Mantova, a Salernitana, az Anconitana-Bianchi, a Liguria, a Vigevano, a Battipagliese, a Perugia, a Lecce, a Sestrese, a Benevento, a Palmese, az Aosta és a Trento egyesületéhez. Bár a kései oldalági utód által összeszedett, több dossziét megtöltő anyag ezen a téren is rendkívül értékes, a magyar sajtóban Híresként vagy Híres-Hirzerként is szereplő sportember tevékenysége mélyebb nyomot hagyott játékosként, és életének is eseménydúsabb szakasza kötődik fényes játékos-pályafutásához.

Futballpályák mellett töltött gyermekkoráról a Guerin Sportivo című olasz lapban megjelent, magyar sajtóban is idézett későbbi nyilatkozatából tudunk meg egyet s mást.

„Hirzer elmondja, hogy már kicsi gyerek korában nagyon meleg érdeklődéssel viseltetett a futball iránt. Pénz bizony nagyon kevés termett az ő házuk táján, s így arra sem jutott, hogy belépődíjat fizessen. Hamarosan megszületett azonban az első trükk a fejében, és hétről hétre mint vízárusító gyerek nézte végig a meccseket a Hungária úton. Egy alkalommal azonban a gazdája rajtacsípte, amikor a »friss vizet!« kiáltások helyett néma ajakkal és tágra nyitott szemmel gyönyörködött a játékban. A haszonleső büffés nagy patáliát csapott. De szerencsére az eset Brüll Alfréd közelében történt, akinek megtetszett az okos szemű, apró kis futballrajongó, s elhárította a veszélyt. Sőt mi több, meg is bízta, hogy minden vasárnap a meccs folyamán egy pohár vízzel kedveskedjen az elnök úrnak, akitől minden ilyen alkalommal két korona jutalomban részesült.”

Mielőtt elmerülnénk az elképesztő olaszországi és hazai hírnevét megalapozó torinói csúcsévek (1925–1927) részleteiben, érdemes kitérni arra, miként jutott ki a Törekvésben kibontakozó csatár a Juventushoz. Az alább közölt rendhagyó sajtószemle jól érzékelteti a Magyarországon végnapjait élő – 1926-ban fel is oldott –, kötelező amatörizmus álságos világát, a korabeli futballt egyre szemérmetlenebbül mozgató pénzközpontú gondolkodást és a korona-, márka- vagy éppen lírakötegek után loholó futballisták sorsának kiszámíthatatlanságát:

„Mialatt a Labdarúgó Szövetségben elvi jelentőségű megállapításokat és formás erkölcsi tanításokat fűznek az amatörizmus pusztulásához, azalatt a magyar válogatott csapat nyakra-főre veszti el a legjobb játékosait. A hosszú sort Platkó távozása nyitotta meg, majd Molnár György következett, azután Orth György pártolt el a magyar futballtól, s a szomorú névsort – egyelőre – Hirzer Ferenc elvesztése rekeszti be. Megbízható helyről kapott értesülésünk szerint a Törekvés válogatott balösszekötője Troppauba utazik, ahol jól fizetett alkalmazása és az ottani sportklub várja.” (Az Est, 1923. július 15.)

„Régóta híre jár, hogy a Törekvés kiváló válogatott balösszekötője, Hirzer vándorbotot vesz kezébe, és a nagyágyuk után ő is elhagyja az országot. A jeles csatár a napokban a francia megszállás alatt lévő Dortmundból kapott meghívást az egyik ottani egyesülettől. A fiatal, nagy képességű játékosnak havi 300 francia frankkal ajánlanak állást. A kedvező ajánlatot, mint velünk közlik, Hirzer nem fogja visszautasítani és még a szezonnyitás előtt búcsút vesz Magyarországtól.” (Az Est, 1923. augusztus 2.)

„Hirzer és Hajós legközelebb a brünni Makkabeához szegődnek. Említésre érdemes ebben az ügyben csupán az, hogy a brünni Makkabeában kizárólag zsidó vallású játékosok szerepelnek, Hirzer és Hajós pedig római katolikusok. Úgy látszik, vannak helyek, ahol a vallási különbségeket át lehet hidalni.” (Magyarország, 1923. augusztus 18.)

Hirzer Ferenc (középen) a brünni pályaudvaron

„Az MLSZ nem adott játékengedélyt Hirzer, Hajós és Weisz részére. A Brünnbe távozott három Törekvés-játékos a szövetségnek tudta és beleegyezése nélkül hagyta el a Törekvést és lépett a brünni Makkabea kötelékébe, hol már hét magyar labdarúgó ütötte fel tanyáját.” (Magyarország, 1923. augusztus 29.)

„A cseh szövetség nem adott Hirzernek és Hajósnak játékengedélyt. A cseh futballszövetség tegnap átiratban értesítette a Labdarúgó Szövetséget, hogy kérésének megfelelve, megtagadta a brünni Makkabeának a Törekvés Egyesület játékosai részére kért játékengedélyt.” (Az Est, 1923. szeptember 21.)

„Az MLSZ át is írt a játékosok miatt a cseh szövetséghez, követelve az átigazolási kartel betartását, de a morva textilgyárosok keze, úgy látszik, messzebb ért, mert Hirzer, Weisz és Hajós az MLSZ tiltakozása ellenére is Brünnben maradhatott.” (Az Est, 1923. november 15.)

„Összeomlás előtt a brünni Makkabea. A brünni Makkabea ugyanis a Prágában székelő cseh-zsidó futballszövetség alá tartozik, s ez a nemzetiségű futballbanda ráírt a Makkabeára, hogy kénytelen lesz az egyesület szereplését megszüntetni, mert egy-két nem zsidó játékost is szerepeltet. Mint értesülünk, a csapat keresztény vallású, bérelt játékosai erre késznek nyilatkoztak állítólag áttérni a zsidó hitre, mert cuius regio, illius religio, vagyis aki fizet, annak hitét vallom. Ha a brünni Makkabeát a prágai zsidó szövetség feloszlatja, vajjon miből fognak élni Zsigmond, Obitz, Hirzer, Emmarling, Siklóssy, Hungler és Opata nevezetű urak? Az Isten szerelmére, nem szabad feloszlatni egy olyan egyesületet, amely a zsidóság fizikai felsőbbrendűségét nem zsidó lábakkal és izomrostokkal szolgálja.” (Szózat, 1924. július 24.)

„Nem adott játékengedélyt a DFB a Hamburgban letelepedni szándékozó Hirzernek és Obitznak, aki így kénytelen visszatérni Brünnbe.” (Nemzeti Sport, 1924. augusztus 27.)

„A német szövetség megadta a két magyar játékosnak a játékengedélyt és Hirzer már részt is vett az Union-Altona–Rothenburgs-Ort mérkőzésen, az egész sportsajtó legnagyobb elismerését érdemelte ki kitűnő játékával.” (Sporthírlap, 1924. szeptember 30.)

„Obitz és Hirzer tudvalevően a Hamburger Sportvereinhez pártoltak át. Játszani azonban aligha fognak, mert a német futballszövetség felfüggesztette a játékjogukat professzionalizmus gyanúja miatt.” (Az Est, 1924. október 14.)

„Hirzer levelet írt a Sporthírlapnak: »Játékom által az egész közönség szimpátiáját élvezem, s nem törődöm azzal, hogy egyes klubok a legcsúnyább eszközökhöz folyamodnak, hogy megfosszák tőlem csapatomat. Újabban kétségbe vonják játékjogosultságomat, annak ellenére, hogy a német szövetség ügyemnek kétszeri átvizsgálása után a játékengedélyt részemre megadta. Ismétlem, egy pillanatra sem jutott eszembe, hogy eltávozzam Hamburgból, s akik ezt híresztelik, azokat mellékgondolatok vezetik, vagy valami előnyhöz szeretnének ezáltal jutni.«” (Sporthírlap, 1924. november 16.)

„Szabó Péter és Hirzer a brünni Blue Starhoz szerződött és ez a tény a legjobb cáfolata az erősen szervezkedő csapat feloszlásáról elterjedt híreknek.” (Nemzeti Sport, 1925. február 5.)

„Hirzer, aki a legutóbbi időkben Németországban szerepelt, komoly hírek szerint a prágai Deutscher Fussball Clubhoz szerződött.” (Nemzeti Sport, 1925. március 25.)

A végeláthatatlan európai bolyongás végül Torinóban ért véget: a csatár 1925 nyarán a Károly Jenő által edzett Juventusnál kötött ki. Addig azonban történt még egy s más. A magyar válogatott például – története során először külföldi klubok játékosaival, köztük Hirzerrel a soraiban – csúnyán leszerepelt az 1924-es párizsi olimpián, és az „egyiptomi csapás” (0:3) évtizedekre fájó sebe maradt a magyar futballnak. Ekkortájt jelent meg az első sajtóhír Hirzer kényszerű névváltoztatásáról, amelyről ő maga 1929 februárjában a Nemzeti Sportnak így nyilatkozott:

„Meg sem kérdeznek és elkeresztelnek Híresnek. Itthon még tudják talán, hogy Híres az a Hirzer, de mi lesz külföldön? Tíz éve Hirzernek ismernek és ha majd Hírest olvasnak, azt hiszik, hogy az nem én vagyok. Nem bánom, hogy megmagyarosították a nevemet, de ugyanakkor fel kellene világosítani a külföldieket, hogy kik ezek a megmagyarosított nevű játékosok.”

Hirzer néven egyébként nem csupán Ferenc futott a magyar futballban, hanem testvére, Károly is. Ez utóbbi tragikus játékbalesetének a sajtó is jelentős figyelmet szentelt 1925-ben. A „jól megtermett lakatosinas” akkoriban már a Cipészek SC futballistája volt, ám egy edzőmérkőzés erejéig – mint utóbb kiderült, jogosulatlanul – visszatért nevelőegyesületéhez, a Cinkotai Testedzők csapatához, amely hazai pályán a VAC-cal vívott szokatlanul durva összecsapást. A részletekről a Magyarország tudósításában olvashatunk:

„Teljes másfél óráig tartott az ádáz ütközet, aminek a hevében még csak komolyabb feltűnést sem keltett az az alattomos rúgás, ami Hirzer Károlyt éppen abban a pillanatban, amikor a labdát el akarta kaparintani, a földre terítette. Hirzer elesése után föl akart tápászkodni, de néhány pillanat múlva heves rosszullét fogta el, hányási ingert érzett, úgyhogy visszahanyatlott a földre. Társai ölben vitték le a pályáról, majd a mérkőzés után, miután állapota rosszabbodott, a Szent István Kórházba vitték. A kórházban azonnal megvizsgálták, és megállapították, hogy a szerencsétlen ifjú bélszakadást és májroncsolást szenvedett a kapott hatalmas erejű rúgás következtében. Hirzer Károlyt, fájdalom, a leggondosabb ápolás sem menthette meg. Állapota egyre rosszabbodott, és ma délelőtt tíz órakor a Szent István Kórházban kiszenvedett.”

A körülmények részleteit illetően akadt némi ellentmondás a különböző beszámolókban, a Sporthírlap cikke szerint például a sérült játékos a mérkőzésről még vicinálison távozott a menyasszonyához:

„Hirzer feltűnően jó kedvvel játszott. A 11. percben a cinkotaiak egy támadásánál mint balszélső összefutott a VAC jobbhátvédjével és elesett. Bár Hirzer nagy fájdalmakat érzett, nem panaszkodott, és társai sem tulajdonítottak sérülésének nagyobb jelentőséget. A játékban azonban tovább résztvenni nem tudott, és egy ifjúsági játékos kísérte el és ültette fel a vicinálisra. Hirzer menyasszonyának Százados úti lakására ment, és ott lefeküdt. Másnap annyira rosszul érezte magát, hogy a mentők szállították el a Szent István Kórházba, ahol az orvosok megállapították, hogy máj- és bélszakadást szenvedett és állapota reménytelen. Hirzer azután pénteken hajnali három órakor belehalt sérülésébe, hátrahagyva testvéreit és szüleit, akiknek kenyérkeresője volt.”

Néhány nappal később már a temetésről adtak hírt a lapok – nem mellesleg innen tudunk arról, hogy Hirzer Ferenc igen népes és meglehetősen szerény viszonyok között élő családba született: Károly koporsóját „szülei, kilenc testvére – kiknek nagyrészt kenyérkeresője volt – s menyasszonya” állták körül. A sajtóhír azonban nem pontos: a neves testvér ekkor már Torinóban volt, így nem is vehetett részt a temetésen.

Az 1925. július 4-ei szerencsétlen haláleset után alig egy héttel újabb szörnyűség történt a családban. „Vitriollal megskalpolta feleségét egy hipnózisrajongó – a halálra rúgott Hirzer családjának különös rémdrámája Fuhrmann Richárd bőröndössel” – olvasható a Pesti Hírlap 1925. július 14-ei számában. Az egész oldalas riportban érzékletesen taglalt, horrorfilmbe illő támadás részleteit itt terjedelmi okok miatt sem bontjuk ki, megelégszünk a Friss Újság rövid összefoglalójával:

„Ma délelőtt Fuhrmann Richárd bőrdíszműves felkereste tőle különváltan élő feleségét, a halálra rúgott Hirzer futballista testvérét, és arra kérte őt, hogy térjen hozzá vissza. Az asszony nem volt hajlandó férjéhez visszatérni, mire ez előkapott egy vitriolos üveget, és azt a feleségéhez vágta. Az asszony súlyos sérüléseket szenvedett, de megsérült a férj is. Fuhrmannét hozzátartozói bevitték a Kun utcai kórházba, Fuhrmann maga is elment az egyik kórházba, ahol sérüléseit bekötözhette, azután bejött a főkapitányságra, és itt a központi ügyeleten önként jelentkezett, ahol őrizetbe vették.”

Mialatt Fuhrmann bőröndös a pesti hatóságok vendégszeretetét élvezte, Hirzer Ferenc új, torinói csapatával ismerkedett. A korabeli Sporthírlap-cikkből kiderül, hogy az olasz klub már egy évvel korábban, Németországban „körbeszaglászta” a tehetséges magyar fiatalembert, és minden követ megmozgatott, hogy megnyerje magának a Kertész Gyula tréner kezei alatt futballozó hamburgi légióst – mégpedig Károly Jenő ódzkodása ellenére. Ő ugyanis nem akarta elvenni egykori MTK-s klubtársa, jó barátja játékosát.

„Az olaszok a náluk szokásos diplomáciai ügyességgel, semmi áldozatot sem kímélve készítették elő a talajt, hogy alkalmas pillanatban akcióba lépjenek, jóllehet Károly Jenő, a Juventus trénere az egész tervet ellenezte, mert neki szigorú elve, hogy nemcsak Magyarországból, de magyar trénertől sem vesz el játékost. Az olaszok azonban, akik Machiavellitől tanulták a taktikát, úgy gondolták, hogy amit nem csinálhatnak meg Károllyal, azt megcsinálják majd – Károly nélkül. Az atmoszféra kedvezett nekik. Hirzer nem érezte jól magát az Unionnál. A játékosok féltékenyek voltak rá, és előfordult az is, hogy a játék hevében az egyik játékos, ismerve Hirzernek a Makkabinál való korábbi szereplését, holmi rendezetlen felekezeti viszonyokat tulajdonított neki. Hiábavaló volt a vezetőség figyelme, előzékenysége, a közönség szimpátiája, még a Hirzer névvel és fényképpel nyomatott cigaretták sem tudták őt kárpótolni a játékosok viselkedéséért. Hirzer tehát a Juventus egyik üzenethozójának kimondta a boldogító igent.”

A boldogító igent követően pedig valódi mézeshetek következtek. Az akkor szintén Olaszországban futballozó Eichbaum Béla egykori 33 FC-fedezet, aki később az Újpesttel bajnokságot is nyert (és akit unokája, Enyedi Ildikó filmrendező soha nem ismerhetett meg, mert 1945-ben a bergen-belseni koncentrációs táborban pusztult el), szeptember közepén így írt róla a Nemzeti Sportnak:

„A legragyogóbb név most Hirzer neve, aki csodálatos játékával megérdemelt sikert arat hétről hétre. Az egykori magyar válogatott olyan formában van, hogy laikust és szakértőt egyformán csodálatba ejt. Magam is végignéztem vasárnap a Juventusnak az Internazionale elleni mérkőzését, s bár sok nagy klasszis futballista játékát néztem, amit azonban Hirzer csinál a labdával, azt még senkitől sem láttam. Az már szinte boszorkányság, vagy bűvészet! Nem csoda, hogy a közönség extázisban figyelte, amint a teljes Internazionale-védelem csak rajta lógott, s mégis úgy hagyta faképnél az ördöngös balösszekötő a legnehezebb helyzetekben is az egész védelmet, ahogy akarta. Gyors, mint a villám. Remekül lő, fejel, passzol, szóval olyan tökéletes játékos, amilyent Orthon kívül még egyet sem láttam. Fizikuma megerősödött, s Károly szakavatott keze alatt elérte formája tetőpontját, s így a csupa klasszikus játékosból, válogatottakból regrutálódott Juventusból is kiemelkedik.”

Az Északi Liga idényének végén drámai körülmények között, kétszeres újrajátszás után (2:2-es, majd 0:0-s döntetlent követően) a Juventus 2:1-re legyőzte döntőbeli vetélytársát, a Bolognát. Az izgalmakat nem bírta Károly Jenő, a negyvenéves edző a második mérkőzés után szívrohamot kapott. Az aranyat már Viola József játékos-edző vezetésével nyerte meg a csapat, amely az országos döntőben az Alba Romát múlta felül.

„Az Olaszországban szerepelt magyar labdarúgók között Hirzer Ferenc tett szert a legnagyobb népszerűségre” – szögezte le a Budapesti Hírlap, és akkoriban már olyan idők jártak, hogy a dicsőséget lírakötegekben mérték. A FIAT műveknél „nagyszerű állásban” lévő futballista játékáért egyes források szerint havi 2500, más források szerint havi 3000 lírát kapott, ám a prémiumokkal együtt ez az összeg felkúszhatott az 5000 líráig is (ez nagyjából tízszerese volt egy akkori havi munkásbérnek). Az 1926–1927-es idényben a légiósok szerepeltetésére vonatkozó korlátozás, illetve az elhúzódó májproblémája miatt Hirzer már kevesebbet játszott, ám 1927 júliusában búcsúzásképpen rúgott három gólt a Milan elleni, 8:2-re megnyert rangadón. Ezzel torinói időszakát keretbe zárta, hiszen két évvel korábban a Parma ellen (6:1) is mesterhármassal kezdett. A két torinói idényben egyébként összesen öt mesterhármast lőtt, 1926. június 20-án pedig olyasmit vitt véghez, amit más valószínűleg azóta sem: a Mantova elleni, 8:1-re megnyert bajnoki mérkőzésen a 33. perc és a 39. perc között, vagyis nem több mint hat (!) perc leforgása alatt mesterötöst szerzett.

A „Gazellának” nevezett támadó olaszországi sikereinek Magyarországon is őrült visszhangja volt: a Hungária – amely versenyt futott érte a Ferencvárossal – korábban sohasem látott összegért, 8000 pengőért csábította magához (hároméves „hűségnyilatkozat” fejében), és további heti 60 pengőt kínált neki fixen, valamint győzelem esetén plusz 40, döntetlennél plusz 15 pengőt, az utazások során pedig napi 5 pengőt útiköltségre. Végleg beköszöntött a profizmus kora, a hivatásos futballista pedig nem is maradt adósa pénzelőjének: az 1928–1929-es idényben aranyéremhez segítette a Hungáriát.

Mindeközben töretlenül őrizte olaszországi népszerűségét is. Az akkori Juventus-elnök, a klubot 1923 és 1935 között irányító Edoardo Agnelli fia, Gianni Agnelli, az egyesület történetének talán legnagyobb hatású presidentéje haláláig szívesen mesélt arról, hogy első futballistabálványa, kisgyerekkorának eszményképe Hirzer Ferenc volt. Kinti ismertségére jellemző a Sporthírlap 1928. márciusi beszámolója a magyar válogatott római élményeiről, amelyeknek során a futballisták a 4:3-ra elveszített olasz–magyar mérkőzés előtt XI. Piusz pápa mellett Benito Mussolini olasz miniszterelnököt is felkeresték:

„Feledhetetlen emléke lesz a római út a kirándulás valamennyi résztvevőjének, de talán a leginkább Hirzernek, akit nagy kitüntetés ért. Arpinati külön bemutatta Mussolininek, s a nagy Duce ezekkel a szavakkal nyújtotta a kezét a kis magyar fiú felé: »Igen, Hirzer, sokat hallottam róla…«”

A Fradi-szellem atyja

Blum Zoltán, az Üllői úti őskorszak legendája

A magyar futball őskorszakának egyik méltatlanul elfeledett alakja, a fradista szellem következetes képviselője, Blum Zoltán 1892. január 3-án született Pápán. A valamikori fedezet személyiségéről, stílusáról, hatásáról sokat elmond, hogy 25. válogatottsága alkalmából egyszerűen csak „a legintelligensebb magyar játékosnak” nevezték, edzőként pedig százszázalékos eredménnyel elnyert bajnoki címig vezette szeretett klubját, a Ferencvárost.

„A futballozáshoz ép erkölcsök kellenek, romlatlan test és tiszta lélek. Csak ideális lélek tud lelkesedni, és romlatlan testben halmozódhat fel az az energiatömeg, ami egy fedezetjátékos munkájához szükséges” – idézte Blum Zoltán ars poeticáját a tempo.fradi.hu oldal, felelevenítve a Ferencvárossal játékosként négyszer bajnoki címet (1912, 1913, 1926, 1927), háromszor Magyar Kupát (1913, 1922, 1927) nyerő klublegenda történetét. És hogy mit jelentett a viszonylag alacsony (168 centiméteres) termetű, mégis hihetetlen hatékonysággal védekező játékos a zöld-fehér klub számára? Talán a legpontosabban N. Pál József megfigyeléséből sejthetjük, a jeles irodalomtörténész, sportesszéíró a Zöld és Fehér magazinban írta róla:

„A törékeny, korán gyérülő hajú játékost a szíve vitte előre, s tudni ugyan – alapos kutatás híján – nem tudom, de úgy sejtem, a Fradi-szív fordulat 1930 tájéki elterjedését – ami Toldi Géza alakjában ikonosodott örök időkre – az ő hozzáállásának még nagyon eleven emlékezete is erősíthette a szurkolókban. Ahogy Gorszky Tivadar, a Blumnál majd évtizeddel korosabb Bródy Sándor, úgy az ő lénye is e tradíció talpköve ekként, a Fradi-szív metaforájáé, ami mint »öröktől fogva« létezettnek képzelt fogalom él a rajongók tudatában ma már.”

És hogy – megfordítva a viszonyt – mit jelentett az Üllői úti egyesület Blum Zoltánnak? Idézzük a Nemzeti Sportnak tett nyilatkozatát, amellyel Gschwindt Ernő megbízását fogadta, miután a klubelnök 1930 júniusában kinevezte a csapat vezetőedzőjének.

„Ki sem tudom mondani, milyen boldog vagyok, hogy visszakerülhettem a Fradihoz, amellyel én már lélekben összeforrtam. Váratlanul ért ez a fordulat, álmodni sem mertem róla. A Ferencváros trénerének lenni, az olyan nagy dolog ebben a szakmában, mint a bankszakmában a Hitelbank igazgatójának lenni.”

Élt is a lehetőséggel. Hét éven át ült az együttes kispadján, az 1931–1932-es idényben huszonkét mérkőzésen pontot sem veszítve segítette a Ferencvárost az aranyéremhez, majd 1934-ben ismét az első helyen végzett vele. Végül betegség miatt távozott posztjáról 1937 márciusában, miközben a csapat az októberben elnyert Közép-európai Kupa-diadal felé tartott. A ferencvárosi klub értékeit, hagyományait trénerként is igyekezett átörökíteni az új játékosnemzedékek képviselőinek, amint erre bizonyíték a Nemzeti Sport 1933. február 27-ei cikke is:

„A héten a Ferencvárosban láttuk példáját az évekkel ezelőtt divatba jött lelki előkészítésnek. A Práter utcában, szóval a Ferencváros legfranzstadtibb utcáinak egyikében. Ahol minden sarkon barátságos vendéglő hívogatja olcsó borra a vendéget. Itt akadtunk rá a ferencvárosi játékosgárdára, amely néhány összetolt kicsiny asztalt ült körül. Családiasan, jó hangulatban. A hangulat fokozója az elfogyasztott, hatalmas sonka s a néhány liter bor, ami lecsúszott az ízletes sonka után a szomjas torkokon. […] Blum Zoltán régi, régi napokról mesélt a fiataloknak és Székely – látszott rajta – sokkal inkább itta ezeknek a régi emlékeknek az erejét, mint a Werner bácsi borát. Biztos, hogy ő is, a többi fradista is ezeken az emlékeken emelkedik fel oda, arra a magaslatra, ahova a zöld-fehérek régi dicsősége hívja, csalogatja a mai játékosokat.”

De térjünk vissza Blum Zoltán játékosidőszakához. Lapozzuk fel megint a Nemzeti Sportot, mégpedig az 1927. május 11-ei számot, amikor – utóbb többször hivatkozott – értékelést adott a Fradi helyzetéről és a klubszínekben rejlő erőről.

„A régi gárda lassan átadta a helyét a fiataloknak, a csapatban ma már csak Pityke képviseli a régi FTC-csapatot, de azért mind itt vagyunk, együtt a fiatalokkal, és ápoljuk a régi FTC-szellemet, amely a régi diadaloknak forrása volt. A Ferencváros sikereinek titka a szakszerű, gondos és szerető vezetés, és hogy a régi Franzstadt nagyságának titka, a Fradi-szellem ma is csorbítatlan. Ez a szellem magához vonja és átalakítja a hatása alá került fiatalokat. Csak a szellem legyen jó a klubban, a győzelem előbb-utóbb beköszönt.”

Blum Zoltán a magyar válogatott mezében

Noha gyakorta bírálták, ugratták azzal, hogy „nincsen jobb lába”, 1912 és 1925 között 38 alkalommal ölthette fel a címeres mezt. A válogatottban még Schaffer Alfréd anekdotává lett bosszantását is lenyelte: „Zolikám! Ha legközelebb a válogatottban együtt játszunk, minden labdáért, amit jobbal passzolsz, egy-egy koronát fizetek!”

Persze – amiképpen később Puskás Ferenc példája is mutatta – a pályán „fél lábbal” is lehetett maradandót alkotni. A pályafutása végén járó, az akkor már a kaposvári Somogy FC-ben szereplő fradistáról például így fogalmazott a heti pontversenyének eredményét taglaló Nemzeti Sport 1929-ben:

„Nem lehet eléggé csodálni Blum Zoltán remek játékát. A veterán half korát és a fiatalokat egyaránt meghazudtolja lelkesedésével, futballista szívével, amely a küzdelem hevében a játék olyan ritmusát dobogja a szívébe, hogy a fiatal nemzedék csak irigykedve nézheti. Blum Zoltán [elismertsége] a sportszerű gondolkozás, a lelkesedés, és sportszeretet diadala, amit példaképül kell állítanunk az ifjabb generáció elé. A futballisták nagy, vegyes táborában olyan típust képvisel Blum Zoltán, amilyent a mai idők talán már nem is termelnek többet.”

A Fradiból kiöregedve átmenetileg a Budai 33 FC játékosa lett, majd a Ferencváros fiókcsapatának számító és a profi II. osztályban szereplő Turulban bukkant fel. A Nemzeti Sport 1927 októberében így fogalmazta meg a váltás üzenetét:

„Blumra vár az a misszió, hogy a Turulba átvigye a zöld-fehér hagyományokat, és éppen ezért a klub ügyeinek irányításában és a csapat tréningjének vezetésében igen előkelő szerepet juttattak Blumnak.”

A játékos nyíltan beszélt a búcsú nehézségeiről:

„Nincs a szívemben harag, csak fájdalom. Nem tudtam elhinni, hogy nekem el kell mennem az eftécéből. […] Miért mentem a Turulba, holott mehettem volna első ligabeli csapatba is? Mert Blum Zoli már nem tud másféle színekért lelkesedni, csak a zöld-fehérért.”

Csendes, visszafogott stílusát, kifinomult személyiségét három korabeli történettel igyekszünk érzékeltetni. A szemérmes fedezetet 1922 januárjában, a Ferencváros olaszországi túráján a sportlap beszámolója szerint váratlanul zavarba hozták:

„Érdekes szokásuk az olaszoknak, hogy a játék kezdete előtt a kapitányok csokrot adnak egymásnak, és megcsókolják egymást. Blum már egészen otthonos volt az új szokásban, de Firenzében mégis zavarba jött, mert a csokrot nem a csapatkapitány, hanem egy csinos nő nyújtotta át! Blum nagyot nézett, csaknem leejtette a csokrot, már-már megcsókolta a kapitány kedves helyettesét, de rávillant Pataky szeme, nagyot sóhajtott és a csók – elmaradt.”

Két évvel később nézeteltérése támadt Kiss Gyula szövetségi kapitánnyal, és a posztjáról leköszönő szakember őt sem kímélte az MLSZ székházában tartott búcsúértékelésében. A vádakra a szelíd futballista helyben igyekezett felelni, felemás sikerrel:

„Erősen agresszív része volt a szövetségi kapitány beszámolójának a Blum Zoltán ellen irányított támadás, ami el is érte taktikai célját, zavarba hozta az ilyen zöld asztal melletti harcokhoz hozzá nem szokott játékost, aki nem tudta úgy elmondani felszólalását, ahogy tervezte. Mindamellett, hogy Blum beszéde kezdetben rapszodikus, különleges szónoki képességek nélkül való volt, később, amikor leküzdte kezdő elfogultságát, tárgyilagosan, igazi praktikus meglátással, hévvel előadott szónoklattá alakult ki. Bár csak beszédének felerészét mondta el Blum, mégis sikerülten tapintott rá a bajok elevenére, kár, hogy a tanács kissé cinikusan vette Blum szívből jövő kijelentéseit.”

Ami pedig a mérkőzés előtti rituáléit illeti, a húszas évek tudósítója valósággal ámuldozott a rutinos labdarúgó komótos öltözőbeli szertartásán:

„Blum öltözködése valóságos művészet. Bokáját hihetetlen nagy gonddal és aprólékossággal fáslizza be. Egyes helyekre vattát dug, máshol meg háromszorosan csavarja a fáslit, majd jól megtapogatja, hogy nincs-e valahol baj vele, a végén pedig, még mielőtt ráhúzná a harisnyát, lábujjhegyre áll, ugrál egy kicsit, hogy nem kötötte-e szorosra, vagy túlságosan puhára. De nincs semmi hiba. Mindezt a többiek szemében olyan lassúsággal csinálja, mintha csak lassított filmen játszaná az egészet. De ő mindezzel nem igen törődik. Tudja, miért teszi!

– Fütyül a bíró – szól hirtelen valamelyik Blumnak, aki még csak az egyik cipőjét húzta fel akkor.

– Hadd fütyüljön, az a dolga. Még nem vagyok készen, látod.”

Az említett három példa után a kimért, higgadt, ráérős nyugalommal élő, gesztusaiban visszafogott sportember jellemrajzát némiképp árnyalja egy MTK elleni ádáz csatáról fennmaradt beszámoló. A Képes Sportlap elevenítette fel az esetet 1947. szeptember 23-án, az 1921–1922-es idényre visszatekintve:

„De ha csak egy vereséget szenvedett is az MTK, a bajnokságot mégis majdnem elvesztette. A tavaszi MTK–FTC-meccsen dőlt el. 0:0-ra állt a mérkőzés a II. félidő 7. percében, mikor Orth az őt leszerelő vörös Szabót fellökte. Szabó estében kezével a labdához ért. Schreiner bíró 11-est adott az FTC ellen. A játékosok kétségbeesve tiltakoztak, az egész FTC lázongott és vitatkozott, végül a szinte magánkívül levő Blum Zoltán csapatkapitány levonult és társai követték őt. A két pontot azután az MTK kapta meg, és így sikerült egy ponttal megelőznie az FTC-t. (Blumot a fegyelmi bizottság nem büntette meg, mert beigazoltnak vette, hogy »önkívületi állapotban« cselekedett, emberileg érthetően.)”

A második világháború alatt a politika félreállította, elhallgattatta a zsidó származású sportembert, aki Hegedűs Henrik Nou San Trafford blogon közzétett, 2009-es cikke szerint tevékenyen részt vett az ellenállásban.

„Tóth Potya Isvánnal nemcsak a pályán értették egymást. Megvetettek mindenféle igazságtalanságot, erőszakot és vallási megkülönböztetést – antifasizmusukat tettekben is vállalták. A faji törvények bevezetésekor Tóth vezetésével kialakul egy futballista kör (pl. Blum Zoltán, Kertész Géza, Fogl Károly), akik számos sportolót és művészt látnak el hamis igazolvánnyal – melyek jelentős részét Schlosser ős-zseni Imre szállítja, aki ekkor a VI. kerületi anyakönyvi hivatalban dolgozik –, a náci megszállás után pedig a bújtatásokat és a szökött katonák segítését szervezik. A Potya–Blum-kör tevékenységében a döntő változást a Szálasi-puccs és a nyilasterror hozta meg. Az antifasiszta baráti kör csoporttá szerveződik, és már nemcsak igazolványokat szerez, hanem fegyvereket, lőszereket tárol, röplapokat terjeszt. Árulás következtében 1944. december 6-án a csoport többsége hazaárulás vádjával a Gestapo kezére került, de társai Blumot nem adták fel. 1945. február 6-án Tóth Potyát és Kertész Gézát kivégezték, pedig kiszabadításukra több akció indult, különösen Berkessy Elemér (FTC, Barcelona) és a magyar futball egyik legnagyobbja, Sárosi doktor próbált meg mindent – eredménytelenül.”

A háború után, 1947-ben az ITA Aradot még román bajnoki címre vezette, 1959-ben bekövetkezett haláláig azonban visszavonultan élt a magyar fővárosban. Ha az élet távolabb sodorta is az aktív futballélettől, szíve zöld-fehér maradt.