A mű eredeti címe: Close To Me

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2020 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Lukács Andrea, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804597

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Csak barátok voltunk

Akik úgy beszéltek,

Mintha szerelmesek lennének

És úgy tűnt, ez elég

Két kamasznak, akik féltek

Szeretni egymást.

(k.a.t.)

Vannak az életben jelentőségteljes pillanatok, amelyeket az ember önkéntelenül is elraktároz az emlékezetében. Még ha nem akarja is, azok ott vannak. Várakoznak. Aztán amikor nem akar emlékezni rájuk, újra megjelennek. Megmutatják magukat egy bizonyos időszakban, mintha azt mondanák: „Na ugye, én megmondtam!”

Ezek a legrosszabbak. Amikor visszatekintek ezekre az időszakokra, arra gondolok, ekkor változott meg minden.

Nekem is voltak ilyen pillanataim, különösen egy bizonyos személlyel kapcsolatban. Nem akartam, hogy az életem része legyen, pedig mindig ott volt. Nem foglalkoztam vele, ami nem volt egyszerű, mert mindketten egy nagyon kis iskolába jártunk. Ha azonban nem veszünk tudomást a másik ember létezéséről, az még nem jelenti azt, hogy láthatatlan is számunkra.

Én ennek ellenére láttam őt. Hogy is ne láttam volna?

És azt sem jelentette, hogy én is láthatatlan voltam az ő számára. Ő is látott engem.

Egyenesen átlátott rajtam.

AZ ELSŐ ÉV

Első fejezet

Az iskola első hetében találkoztam vele.

Dühös voltam.

Haragudtam a szüleimre, haragudtam a világra.

Egy dühös, menj a picsába beállítottságú tizennégy éves lány a legrosszabb.

Hidd el nekem!

A lelkem mélyén azonban egyedül voltam, szomorú, és nem voltak barátaim. Elköltöztünk ebbe az isten háta mögötti kisvárosba a nyolcadik osztály utáni nyáron, bennem pedig minden egyes eltelt nappal lassan, de biztosan egyre nőtt az elégedetlenség. Éreztem, hogy fokozódik, amíg végül már félő volt, hogy megfojt és felemészt, mire eljön az iskola első napja.

Megjelentem a campuson, senki sem foglalkozott velem, és ez rosszulesett. A középiskola kicsi volt, és klikkes. A legtöbben az idők kezdete óta együtt jártak suliba, én pedig kívülálló voltam. Néhány nap elteltével már bizonyossá vált, hogy igazából senkit sem érdeklek.

Egy ember kivételével.

Az anyámat vártam, hogy értem jöjjön a suliba, amikor hallottam, hogy valaki megszólít:

– Hogy hívnak?

Ez volt az első pár szó, amit nekem mondott. Azt látom, hogy ez a fiú idősebb nálam. Talán harmadikos. Pimasz, magabiztos, dögös. Az ebédnél hallottam, hogy mindenki JT-nek nevezi, és valaki megemlítette, hogy ő a gimis focicsapat irányítója. Ez lehetett volna az első árulkodó jel, de akkoriban még fogalmam sem volt az ilyesmiről.

Csak az érdekelt, hogy szóba állt velem.

– Ööö – kihúzom magam, és egy hanyag kézmozdulattal hátradobom a hajam a vállam fölött. – Autumn.

A fiú elmosolyodik, kivillantja vakítóan fehér fogát.

– Nos, Ööö Autumn, örülök, hogy megismertelek. Én JT vagyok.

Kinyújtja felém a kezét, én egy ideig ostobán nézem, nem tudom, mit tegyek. Ciki, mi?

– Szia! – válaszolom végül, kezet rázok vele, talán egy kicsit túl lelkesen is.

Miután elenged, hátralép egyet, és a farmerja első zsebébe csúsztatja a kezét. Magas, vékony termetű, barnásszőke a haja és kék a szeme. Ő a legnépszerűbb fiú az iskolában, ezt anélkül is tudom, hogy bárki elmondta volna nekem.

Nyilvánvaló.

– Talán együtt lóghatnánk néha – mondja vállat vonva, és halványan elmosolyodik, mintha nem lenne nagy dolog.

Pedig ez hatalmas dolog. Lehet, hogy neki nem, de nekem mindenképpen.

– Ööö, hát persze – bólintok döbbenten és boldogan, hogy ilyesmit javasolt nekem.

– Beszélhetünk Snapchaten – teszi hozzá.

A szüleim nem engedik nekem a Snapchatet. Apám szerint túl fiatal vagyok hozzá, de néha túlzottan is félt, ami nevetséges. Anyám szerint túl szigorú velem, és ezt én is így gondolom.

– Nem vagyok Snapchaten – vallom be, és úgy érzem magam, mint egy kis pisis, amikor látom, mennyire meglepődik ezen JT.

– Akkor regisztrálnod kellene rá. Majd szólj, ha megtetted! – mosolyog, aztán elindul. – Szia, Ööö Autumn!

– Szia! – válaszolom, és nézem, ahogy elmegy. Felsóhajtok, miután befordul az épület sarkán és eltűnik. Ekkor hallom meg, hogy valaki felnevet.

Egy fiú.

Hátranézek a vállam fölött, lesújtó pillantást vetek a srácra, aki a betonpadon ül és oldalra döntött fejjel méreget engem. A haja sötét, mint a szurok, a homlokába hullik és eltakarja az egyik szemét. Nem ismerem fel, ami nem meglepő, hiszen még csak három napja járok ebbe a suliba.

– Komolyan elhiszed, hogy Jonah Taylor együtt akar lógni veled? – kérdezi, mintha hallotta volna az egész beszélgetést.

Azonnal feldühödöm. Az utóbbi időben ez folyamatosan jellemző rám, mégsem szoktam még meg. Mindig is én voltam a jó kislány, az pedig egyáltalán nem jellemző rám, hogy elmondjam másoknak, mit érzek valójában.

Felé fordulok, csípőre teszem a kezem:

– Te meg ki a franc vagy?

Engem is meglep ez a hangnem, de megőrzöm a hidegvérem. A harag hatalom, emlékeztetem magam.

Különben sincs vesztenivalóm.

– Én vagyok az új legjobb barátod, aki a szemedbe mondja az igazat. – Hátradől a padon, fellibbenti a haját a szeméről.

– Nincs szükségem új legjobb barátra. – Dacos a hangom, talán így is érzem magam. Nem akartam, hogy ez a srác kipukkassza a JT okozta boldog buborékot.

– Akkor hadd adjak egy jó tanácsot! – Egy pillanatra úgy tűnik, habozik. – Jonah Taylor magasról tesz rád.

– Hűha, köszi! – válaszolom szarkasztikusan, mire megvonja a vállát.

– Csak próbálok reális lenni.

– A barátja vagy? – Bár kétlem.

A srác felhorkan.

– Nem igazán.

Sejtettem.

– Ha nem vagy JT barátja, akkor nem hiszem, hogy tanácsokat kellene osztogatnod nekem vele kapcsolatban. – Elfordulok ettől a seggfejtől, elindulok oda, ahol a szülők leteszik/felveszik a gyerekeiket, mert anyám biztosan vár már rám. Ám ekkor mond valamit, amitől azonnal megtorpanok.

– Fogadást kötöttek rád. Az egész focicsapat. Aki először kap tőled egy puncifotót a Snapchaten vagy az Instán vagy bárhol, száz dolcsit nyer.

Hogy micsoda? Lassan hátrafordulok, és ránézek a vállam fölött.

– Mit mondtál?

Megint vállat von, és nem is fárasztja magát azzal, hogy rám nézzen. Inkább elővesz egy gyufaskatulyát viseltes hátizsákjából, ami mellette áll a földön, kivesz belőle egy szál gyufát, és végighúzza a gyufa piros fejét a betonpad érdes felületén. Ettől meggyullad, ő pedig az arcához emeli, összehúzza a szemét, úgy nézi a narancssárga lángot. Olyan közel tartja magához, hogy attól félek, megégeti magát, ha nem vigyáz.

Kezdem azt gondolni, hogy ez egy komplett idióta.

– Tudják, ki az apád – jegyzi meg lazán, de még mindig nem néz rám.

Nyugtalanság fut végig a gerincemen. Ez azt jelenti, hogy ez a fiú is tudja, ki az apám, és ezt utálom. Bárhová megyek, nem tudok szabadulni a ténytől, hogy az apám Drew Callahan, a visszavonult NFL-szupersztár.

Ez néha tényleg bosszantó.

– Te tudod, ki ő?

A srác bólint, de nem szólal meg.

– Te is benne vagy ebben a puncifotós fogadásban? – El sem hiszem, hogy ilyen könnyedén kimondtam azt a szót, hogy punci. Szerintem még soha életemben nem mondtam ki hangosan.

Ekkor végre felém fordul, rám emeli nagy, barna szemét.

– Nem.

Nem hiszek neki.

– Akkor honnan tudsz róla?

– Hallom, mit beszélnek. – Ismét vállat von. – Az öltözőben.

Szuper. Egyszerűen szuper. Rólam beszélnek az öltözőben?

– Te is a focicsapat tagja vagy?

Nehezen tudom elhinni, mivel nem úgy néz ki, mint egy focista. Nem elég nagy hozzá. És túl vékony.

– Ifi.

Az ificsapat tagja. Talán most találta ki ezt az egészet.

– Milyen poszton játszol?

Megrázza a gyufaszálat, hogy elaludjon, aztán elengedi és leejti a földre. Vékony füstcsík kanyarog a levegőben, ahol előtte a láng volt, aztán eltűnik.

– Irányító vagyok. – Nem. Nem, nem, nem!

El kell felejtenem ezt a fiút. És JT-t is. Mindketten irányítók, mint az apám. Ami azt jelenti, hogy mindketten apám miatt akarnak közelebb kerülni hozzám.

Soha nem miattam.

Szó nélkül sarkon fordulok, és elmegyek, azon imádkozom, hogy soha többé ne kelljen beszélnem vele.

Nem kérdeztem meg, hogy hívják, ő sem kérdezte meg az én nevemet, habár ő tudta, ki vagyok.

Később én is megtudtam, hogy ő kicsoda.

MÁSODIK ÉV

Második fejezet

Kémkedem. Jól értek hozzá, jobban, mint az öcsém, Jake, aki hatalmas robajjal csörtet át egy szobán még akkor is, ha nincs mibe beleütköznie, aztán ott a kishúgom, akinek a legnagyobb szája van a VILÁGON. Ava még csak tizenegy éves, és olyan, mint egy kullancs. Anya szerint azért követ mindenhová, mert felnéz rám.

Mindegy. Folyton beleavatkozik a dolgomba, kutat a szobámban, feltúrja a sminkkészletemet, megnézi az arclemosóimat, még a nyavalyás tamponokat is. Megpróbálja ellopni a ruháimat, bár ő kisebb, mint én. Idegesítő.

Ő is idegesítő.

Aztán ott van a család legkisebb tagja, Beck. Hatéves, és pont úgy néz ki, mint az apám. Még Jake-nél is jobban hasonlít rá. Úgy értve, hogy Beck az apám kiköpött mása, ugyanolyan, mint ő ebben a korban, és ettől anyám teljesen elolvad. Ha ehhez még hozzávesszük azt is, hogy ő a legfiatalabb, akkor egyértelműen a piszkos kisujja köré csavarta anyát.

Azért mondom, hogy piszkos a kisujja, mert ő a legfiúsabb a fiúk közül. Amikor ebbe a házba költöztünk, ide a hegyekbe, Beck szíve megtelt végtelen boldogsággal, hogy hatalmas birtokunk van, amit felfedezhet. Mindig kiás valamit a földből, még a régi állatcsontokat is, ami ijesztő. A mindennapjaihoz tartozik, hogy folyton elesik és megüti magát – tavaly eltörte a karját, de fel sem vette, apa viszont teljesen kiborult miatta. Tudják, nem teheti tönkre a dobókarját.

Beck mindent összevetve imádni való. Ezt még én is elismerem.

De eltértem a témától, mert inkább azt kellene hallgatnom, amit apám mond anyámnak.

Vitatkoznak, és imádkozom, hogy a vitának ne legyen köze hozzám.

– …azt hittem, azzal, hogy ideköltözünk, magunk mögött hagyjuk ezt az egészet. A családra tudunk összpontosítani és semmi másra – mondja anya, a hangja dühös.

Várjunk csak, nem dühös. Csak ingerült. Viszont nagyon ritkán hallom ingerülten beszélni apával.

– Tudom. De nem vesz el sok időt a családtól – feleli apa, mire anya felhorkan.

– Drew, gondolkozz logikusan! Beleveted magad ebbe a projektbe, és te leszel a legjobb támadókoordinátor, ami ennek a középiskolának valaha volt. Hát nem látják, milyen szerencsések, hogy egyáltalán fontolóra veszed az ajánlatukat? Hiszen az NFL-ben játszottál! Két szuperkupát nyertél! Tévés sportkommentátor voltál!

– Igen, de ez már mind a múlté. Most mihez kezdjek az időmmel?

– Ó, nem is tudom, talán tölthetnéd velem és a gyerekekkel? – Apa totálisan besétált a csapdába.

– Mindannyian iskolában vannak. Még Beck is. És most már az ő idejét is lefoglalja a foci, ahogyan a bátyjáét is – mutat rá apa.

Beck az ificsapatban van, ahogyan Jacob is. Beck a legapróbbak között, Jake pedig az ifik felsőbb szintjén, mivel már nyolcadikos. Jövőre ő is középiskolába fog járni, mint én, de őszintén szólva, nem várom.

– Ha valakit edzeni akarsz, akkor légy Jake csapatának az edzője! Ő a fiad – erősködik anya. – Szüksége van rád.

– Nincs. A fiam csodálatos. Ahogyan a csapata is. – Úgy tűnik, igaza van apának. Jake valóban elképesztő focista, ezt még én is elismerem. És a csapata valószínűleg meg fogja nyerni a bajnokságot. – A giminek nagyobb szüksége van rám. Olyan közel állnak ahhoz, hogy jók legyenek, csak egy kis lökés kell nekik hozzá. Különben is Jake jövőre gimibe fog járni – érvel apa.

– Te viszont a gimi focicsapatát edzed majd, nem az ifiket.

– Viszont az ifik majd felkerülnek a nagy focicsapatba, ezt te is tudod. Ugyan már, kicsim! – Nem látom őket, de enélkül is tudom, hogy apa magához öleli anyát. A szüleim nagyon sokszor kimutatják egymás iránti szeretetüket. Néha túlzottan is, mint például amikor csókolóznak meg ilyesmiket csinálnak előttünk.

Undi. Ki akarja a szüleit így látni? Olyan öregek.

– Ez azt jelenti, hogy minden meccsre el kell mennem? – kérdezi anya nagy sóhajjal.

Nézzék, milyen könnyen beadta a derekát! Meg vagyok lepve. Anya mindig megpróbálja védeni apa idejét, különösen amióta visszavonult.

– Amúgy is elmész minden meccsre Autumn miatt, nem? – kérdezi.

– De igen – sóhajt megint anya. – Igaz.

Nem beszélgetnek többet, ami azt jelenti, hogy apa meggyőzte anyát, hogy jó ötlet elvállalni az edzőséget, most pedig úgy smárolnak, mint a kamaszok.

Ez az én végszavam, hogy távozzam.

Lopakodó üzemmódban megyek végig a folyosón vissza a szobámba, és pár másodperc múlva már be is csukom az ajtót. Anyának el kell mennie a meccsekre, mert most már azok az én meccseim is.

Tavaly tavasszal kerültem be a szurkolói csapatba. Miután elsős koromban egy ideig csak tébláboltam, mint egy elveszett kölyökkutya, végül barátokat szereztem. Sok barátot. Egyesek közülük a szurkolócsapat tagjai voltak, és meggyőztek, hogy jövőre én is felvételizzem hozzájuk. Így megtettem.

És bekerültem.

Biztos vagyok benne, hogy nagyon sokat segített, hogy évekig táncoltam. Annak viszont semmi köze nem volt hozzá, hogy az apám egy focilegenda, és ez igazán jó érzés volt. Végre valamit a saját erőmből értem el, és ez tetszik. Jake alighanem sokkal inkább apa árnyékában él, ezért folyton bizonyítani próbál mindenkinek, akivel csak találkozik. Azt hiszem, végül Beck is ilyen sorsra jut, bár lehet, hogy nem. Az a kölyök igazi nagymenő, pedig még csak pisis harmadikos.

Pár perccel azután, hogy visszamentem a szobámba, kopognak, és apám sétál be az ajtón. Az ajkán halvány mosoly látszik.

Felülök az ágyon, pislogva nézek fel rá. Ha nem ismerném, azt mondanám, hogy félelmetes megjelenésű. Nagydarab, magas, széles vállú, a haja sötét, kék szeme pedig olyan átható, mint a lézersugár. Az ilyen szem mindent lát, ami néha tényleg egy kicsit félelmetes. A szüleim mindig azt mondják, velük nem lehet bármit megcsinálni, mert már mindent láttak. Olyanokat is, amiket mi még elképzelni sem tudunk, teszi hozzá anya szinte fenyegetésként.

Nem tudom, hogy értik ezt, de hiszek nekik. Megijesztenek. Viszont nem azért, mert rosszul bánnak velem vagy ilyesmi. Nagyon szeretem a szüleimet, és tudom, hogy ők is szeretnek engem, de titokban attól félek, hogy csalódást okozok nekik, és ez a legrosszabb.

Néhány évig még San Franciscóban maradtunk, miután apa visszavonult az NFL-től, de ott továbbra is hírességnek számított. Nem tudott elmenekülni a hírnév elől, bár szeretett volna. A szüleim egy idő után megunták, hogy egy nagyvárosban éljenek, ezért úgy döntöttek, valami csendesebb helyre költözünk. Egy kisvárosba, ahol jó az iskola, de nincs akkora forgalom és bűnözés.

Annak ellenére, hogy azért költöztünk ide, hogy elmeneküljünk mindentől, itt mindenki tudja, ki az apám, különösen a fiúk az iskolában. Naná, hogy tudják.

– Szia, hercegnőm! – Apa még mindig hercegnőnek nevez, ami néha bosszantó, mert ettől kislánynak érzem magam, pedig már nem vagyok az. De mindegy.

– Szia, Apuci! – Látják? Ha ilyeneket mond, máris visszacsúszom a kislányszerepbe.

– Szeretnék kérdezni tőled valamit. – Leül az ágy szélére.

– Micsodát?

Hátradől, mint aki teljesen laza.

– Zavarna, ha én lennék a középiskoládban az egyik fociedző?

Egy kicsit, mondanám legszívesebben, de ha megkérdezné az okát, valószínűleg nem tudnék semmi okosat mondani. Ezért inkább megrázom a fejem, és vállat vonok.

– Azt hiszem, nem igazán számít.

Láthatóan megsértődik a szavaim hallatán.

– Nem számít?

– Nem is tudom – válaszolom óvatosan, mert nem akarok rosszat mondani. – Gondolom, jó lesz látni téged az oldalvonalon, miközben a csapatnak szurkolok. – Bár nem tudom, mennyire venném észre közben.

– Nem zavarna téged, ha ott lennék? Ha sokszor a csapattal edzenék? Az oda járó fiúkkal? – kérdezi kíváncsian.

– Én is ott vagyok az edzésen, szóval… – Megvonom a vállam. Valójában nem sok vizet zavarna az életemben, ha ott lenne.

– Csak nem akarom, hogy te vagy a testvéreid úgy gondoljátok, ez elvonja az időt a családtól – folytatja, és körülnéz a szobámban. – Megint átrendezted a bútorokat?

Sokszor átrendezem a szobámat, mert folyton valami új kinézetre vágyom, és tudom, hogy ez néha bosszantja őket. Apa szerint összekarcolom a padlót, de sosem teszek ilyet. Mindig vigyázok.

Úgy döntök, témát váltok.

– Fizetnek neked? Az edzősködésért? – kérdezem fintorogva. Azt hiszem, nekünk elég pénzünk van. Hatalmas házban lakunk a város legelőkelőbb részén, csodálatos kilátás nyílik a házból a tóra. Még egy stégünk is van a tavon, bár hajónk még nincs annak ellenére, hogy már egy éve lakunk itt.

Először azt hittem, el leszünk szigetelve, ha a tóparton lakunk, most viszont rájöttem, hogy ez egy irigyelt hely, és sok gyerek bulizik a szomszédságunk közelében, ami nem is igazán szomszédság, nem olyan, ahol régen laktunk. Minden olyan szórványos, mindenkinek hatalmas birtoka van, köztük nekünk is.

A hegygerincen van egy hely éppen fölöttünk, hétvégenként mindenki odajár.

Engem még nem hívtak meg, na persze az elsősöket többnyire mindenki levegőnek nézi.

Most viszont már másodikos vagyok, és szurkolólány. Ettől biztos, hogy megnőtt az ázsióm.

– Kapok érte fizetést, de nem a pénzért csinálom. Hanem a gyerekekért. A fiúkért a csapatban. Van egy olyan érzésem, hogy vezetőre van szükségük – mondja, és látom a szemében, hogy minden szót komolyan gondol. Apám folyton jót akar tenni az emberekkel. Néha túlságosan is. Anya szerint sokszor kihasználják a kedvessége miatt, ő viszont sokkal óvatosabb. Nem bízik meg olyan könnyen másokban.

Azt hiszem, jól kiegészítik egymást.

– A fiúkban nagy a potenciál – folytatja. – Van egy nagyszerű irányítójuk. – Igen. Az a pöcs JT, aki tavaly rá akart venni, hogy küldjek neki meztelen fotót magamról.

– És az, aki jövőre a helyébe lép, szintén elképesztő. Annyi tehetség szorult belé. Csak hát… zűrös egy kicsit – fejezi be apa, és elsötétül az arca.

Az egész testem megfeszül. Tudom, kiről beszél.

Ashről. Asher Davisről. Azért játszik gyufával, mert a neve azt jelenti, hogy hamu?

Mindig is így gondoltam. Ki tudja, talán igazam van. Még csak nem is beszélek azzal a sráccal.

– Egy kicsit seggfej – mondom apának, mert úgy gondolom, az őszinteség a legjobb taktika.

Elfintorodik.

– Nem volt könnyű élete.

– Hogy érted ezt? – kérdezem, mert hirtelen felébreszti a kíváncsiságomat.

– Ezt nem igazán beszélhetem meg veled. – Kinyújtja a kezét, és nagy tenyerét a fejemre teszi, majd összeborzolja a hajam. Elhúzódom az érintésétől, mire a keze az ágyra esik. – Csak légy vele kíméletes! Oké?

– Oké – vonom meg a vállam.

Kizárt dolog, hogy kíméletes legyek vele.

Soha.

Harmadik fejezet

Ma van az első nap az iskolában. Besétálok a hatodik órámra, kémiára, és rámosolygok Mr. Curtinre, aki már a tanári asztalnál ül, és néhány diákkal beszélget. Mindegyikük lány. Mr. Curtin fiatal, a húszas évei végén jár, és nem egy lánytól hallottam már, hogy jóképűnek tartja és bele van zúgva.

Pfuj.

De mindegy.

Hamar rájövök, hogy ebben a csoportban nincs barátom. Persze már tudtam, mivel a közeli barátaimnak nem kémia a hatodik órája, de azért reménykedtem benne, hogy lesz legalább néhány ismerős.

De senkit sem ismerek itt.

Hátramegyek a terem legvégébe, leülök az utolsó padba a bal oldalon, az ajtóhoz legközelebb. Előveszem a telefonomat a hátizsákomból és megnézem a Snapchatet. Apa végül beadta a derekát és megengedte, hogy regisztráljak rá. Látom, hogy Kaya küldött nekem egy üzenetet. Ő a legjobb barátnőm, és állandóan beszélünk. Még akkor is, ha együtt ebédeltünk, ami tíz perccel azelőtt ért véget, üzenetet küldünk egymásnak a Snapchaten. Vagy valamelyik más közösségi oldalon. Vagy egyszerűen csak egy sms-t.

Megnyitom az alkalmazást, és egy srác fejéről készült, elmosódott képet látok hátulról fotózva. Halványan ismerős, de nem tudom, ki az.

Ben Murray együtt van velem töriórán!

Féltékenység hasít belém, de visszafojtom. Pár hónapja egy kicsit oda vagyok Benért, és ezt Kaya is tudja.

Csinálok egy szelfit, majd gyorsan megírom a választ.

Ebben a csoportban senkit sem ismerek.

Szinte azonnal válaszol.

De negyvenöt percig bámulhatod Curtint.

Szívecskés szemű emojit küld, amire szemforgató emojival válaszolok.

Én nem vagyok belezúgva a tanárba, mint mindenki más az osztályból. Undi.

A tanári asztal köré gyűlt lányok lassan visszamennek a helyükre, a tanár feláll, odamegy a nyitott ajtóhoz és becsukja. A kinti zaj azonnal elhalkul, az osztályterem furcsán elcsendesedik. Ezután a táblához lép, megfog egy táblafilcet, felírja a nevét a fehér felületre, és szembefordul velünk.

Egy pillanatig hallgat, végignéz mindenkin, aztán megszólal:

– Kérlek, mondjátok, hogy nem ijesztettelek meg titeket! – kuncog, mire mi is mosolygunk.

Igen, még én is. Azt elismerem, hogy közvetlen stílusával nagy sikere lesz ebben az osztályban, pedig nem rajongok különösebben ezért a tantárgyért. Csak muszáj volt felvennem, ha jó egyetemre akarok járni és kiszabadulni ebből az unalmas kisvárosból, amit a szüleim annyira imádnak.

Curtin először a kémiáról kezd beszélni, nekem pedig azonnal elkalandoznak a gondolataim, megfeledkezem minden korábbi jó szándékomról. Kiosztja a tanmenetet. Megemlíti, hogy a mellettünk ülő személlyel párban leszünk a laboratóriumi feladatokhoz, mire én az üres székre pillantok magam mellett.

– Úgy tűnik, Miss Callahan kivételével – mondja. Erre mindenki hátrafordul, rám néz és nevetni kezd.

Ég az arcom, lejjebb csúszom a széken. Még mindig nem szeretem, ha én vagyok a figyelem középpontjában. Régebben táncoltam, és éveken keresztül versenyeztem a színpadon, de azzal nem volt problémám.

Most pedig a szurkolócsapatban vagyok, és bár még nem volt fellépésünk meccsen, de amiatt sem aggódom.

Viszont ha a tanár valami apróság miatt rám szól, legszívesebben eltűnnék.

Le kell küzdenem ezt az érzést.

Hirtelen kivágódik az ajtó, és besétál a terembe az utolsó ember, akire számítottam.

Ash Davis.

Bosszantó vigyor ül a képén, bár nem rám irányul. A haja sötét, mint a bűn, borzas, a homlokába hullik, egyértelműen jelezve, hogy ráférne már egy hajvágás. A szeme olyan sötét, hogy koromfeketének látszik. Esküszöm, ha a sátánnak lenne fia, akkor ő lenne az.

Amióta apa elkezdte edzeni a focicsapatot, anya mindig azt mondogatja, hogy Ash igazi bajkeverő, de mindig szeretetteljes a hangja közben, mintha valami furcsa ok miatt kedvelné őt.

Nem értem, miért.

– Á, Mr. Davis! – mosolyog a tanár, ám a mosolya nem tükröződik a szemében. Sokkal inkább tűnik kimondottan bosszúsnak, amely úgy vélem, általános jelenség a tanárok között, ha Ashről van szó. – Milyen kedves tőled, hogy végre csatlakoztál hozzánk.

– Bocs, hogy késtem, Curtin. – Ash ránk mosolyog a teremben, mintha egy színpadon lenne, mi pedig őt néznénk a közönség soraiból. – Miről maradtam le? – Néhány lány kuncogni kezd. Én nem vagyok köztük.

Én csak bámulok előre, nem is nézek rá, igazából nem nézek semmire. Még sosem volt közös órám Ashsel. Úgy gondoltam, teljesen más irányba haladunk, ezért nem fogja keresztezni egymást az utunk, legalábbis a tanítási órákon.

Ez a jutalmam azért, hogy azt gondoltam, soha többé nem kell foglalkoznom vele. Alighanem nagyon durva tagadásban éltem. Tudhattam volna. Sőt mi több, emlékezhettem volna rá, hogy közös a baráti körünk, bár ő inkább a periférián helyezkedik el. A focicsapatban játszik, én pedig szurkolólány vagyok – habár ő az ificsapatban van, ezért nekik nem szoktunk szurkolni a meccseken. Ebédkor vagy bármikor, amikor a barátaink együtt ülnek, én minden erőmmel próbálom kerülni őt.

És ezt ő is tudja.

Nem tudom, miért kerülöm. Talán nem tetszik, hogy mennyire nyers volt, amikor először találkoztunk. Talán nem tetszik, hogy úgy vonul végig a campuson, mint egy kiskirály. Talán nem tetszik az, ahogy rám néz, mintha egyenesen átlátna rajtam, le egészen a lelkem legmélyéig.

Tudom, hogy drámaian hangzik, de így igaz. Ash Davis mellett mindig is kényelmetlenül érzem magam. És legtöbbször nem jó értelemben.

Néha azonban – bár ezt soha nem vallanám be senkinek – jó értelemben is kényelmetlen érzést vált ki belőlem.

Viszont akkor sem vagyok hajlandó belezúgni. A másodikos lányok már így is mind beleestek. Nem kell, hogy én is felkerüljek a listájára.

– Szerencséd van, Asher, nem maradtál le sok mindenről. Tessék, itt van a tematika! – Curtin átnyújt Ashnek egy papírlapot, amit pár perccel ezelőtt osztott ki, majd a fejével előre bök. – Menj, ülj le a helyedre Autumn Callahan mellé! Ő lesz a labortársad ebben a szemeszterben.

Kihúzom magam a széken, és a mellettem lévő üres helyre bámulok, miután körbenéztem az osztályban és gondolatban megszámoltam minden egyes… elfoglalt… helyet.

Ó, istenem! Ő lesz a labortársam?

Egy egész szemeszteren keresztül?

Lőjenek le!

Ash ide ballag a padomhoz, én ránézek, a tekintetünk összekapcsolódik. És nem mozdul. Eltűnik az arcáról a gúnyos mosoly, az ajkát kissé összeszorítja, mintha utálkozna. Nagyot nyelek, a pad tetején egymásba kulcsolom a kezem.

– Szia! – biccenti meg a fejét felém, aztán lehuppan a mellettem lévő székre, és a padra csapja a táskáját. Olyan zajt csinál ezzel, hogy Mr. Curtin egy pillanatra megáll a magyarázata közben. – Rég találkoztunk.

Elfordítom a fejem, és inkább megint előre nézek.

– Kérlek, ne beszélj hozzám! – mondom neki olyan csendesen, amennyire csak lehet. Tudja, hogy nem kedvelem őt.

Habár… nem is utálom.

Sokkal inkább nyugtalanná tesz. Most, hogy ilyen közel van hozzám, érzem, hogy valami pattog közöttünk. Elektromos szikra? Kémia?

Haha. Vicces, mivel pont kémiaórán ülünk.

A homlokomat ráncolom és biccentek, közben az asztalt nézem. Nevetségesek a gondolataim. A reakció is az, amelyet Ash kivált belőlem. Ő csak egy fiú. Egy nagyon jóképű, magabiztos fiú, aki mindig nyugtalanságot okoz bennem, valahányszor ránézek.

Kuncog egyet, megrázza a fejét és kinyitja a hátizsákját, majd kivesz belőle egy gyűrött füzetet meg egy tollat. Nem is vette a fáradságot, hogy új tanszereket szerezzen be az új tanévre, míg én az ilyesmiért élek. Augusztus elején el sem tudok képzelni jobb helyet a szupermarket iskolakezdési részlegénél.

– Nem vagy semmi, Callahan.

Nem válaszolok, csak felemelem a fejem, és a fehér táblára szegezem a tekintetem, amely előtt Mr. Curtin még mindig beszél. Magam elé húzom a vadonatúj mappámat, amely már az asztalon hever, felnyitom és a színkódos fülek között megkeresem a kémiát, majd odalapozok, hogy beletegyem a tanmenetet az ott lévő irattartóba. Érzem, hogy Ash egész végig engem néz, az arcára visszatér a gúnyos vigyor. Amikor lesújtóan ránézek, látszik rajta, hogy mindjárt elneveti magát.

– Te is az a fajta lány vagy, aki élvezkedik a papírboltban, mi? – Ez a mondat az ő szájából valahogy olyan mocskosan hangzik.

– Nem. – Felszegem az állam, de nem merek ránézni.

Közelebb húzza hozzám a székét, még közelebb, végül a lehelete fellebbenti az arcom körüli tincseket.

– Hazudsz. – A lélegzete forró, a hangja halk, miközben egyenesen a fülembe suttog: – Lefogadom, hogy benedvesedik a bugyid, valahányszor a határidőnaplók között nézelődsz.

Elakad a lélegzetem, és olyan gyorsan fordítom felé a fejem, hogy majdnem összeér az orrunk. Hátrahúzódik, de nem elég messzire. A haragtól forr a vérem, de nem annyira, hogy felülírja azt a furcsa, bizsergető érzést, ami éppen most eltölt.

Minden porcikámmal gyűlölöm ezt a furcsa bizsergést.

És Asher Davist is gyűlölöm.

– Undorító vagy – mondom neki, valósággal köpködve a szavakat.

Hátradől a széken, láthatóan végtelenül elégedett magával.

– De szereted.

– Nem! – válaszolom hevesen. – Egyáltalán nem.

– Van valami probléma, Mr. Davis? Miss Callahan? – kérdezi Mr. Curtin.

Ash és én egyszerre válaszolunk. Ő azt mondja, „nincs”, én azt mondom, „igen”.

Curtin csípőre teszi a kezét, úgy néz ránk jelentőségteljesen. Az egész osztály elnémul, néhányan felénk fordulnak, én pedig azt kívánom, bárcsak eltűnhetnék innen.

Nem így akartam kezdeni a második évet az első napon.

– Szétültesselek titeket? – folytatja Mr. Curtin.

– Kérem! – válaszolom.

– Nem, jó így – szólal meg Ash.

Én megint megvetően nézek rá, ezúttal azonban ő nem fordul felém. A pad tetején tartja összekulcsolt kezét, az arcán egyenesen angyali kifejezés ül, habár ezt a szót eddig soha nem társítottam volna Asher Davishez.

– Akkor maradjatok csendben! – mondja végül Curtin, és folytatja az órát.

Negyven perccel később megszólal a csengő. Gyorsan összeszedem a holmimat, mindent random módon bedobálok a hátizsákomba, ami egyáltalán nem jellemző rám. A hetedik órám tesi lesz, mert szurkolólány vagyok, és úgy vélem, Ashnek is, mert az egész focicsapatnak súlyzós edzése van a nap utolsó órájában. Ez azt jelenti, hogy mindketten gyakorlatilag ugyanarra megyünk, de nem akarom, hogy mellettem sétáljon vagy egyáltalán megpróbáljon beszélgetni velem.

Nem akarok tőle semmit.

Soha.

Már azelőtt kimegyek a teremből, hogy felemelné lusta hátsóját a székről. Végigszaladok a folyosón a tornaterem irányába, ahol elbújhatok a lányöltözőben, és soha többé nem kell újra látnom őt.

Holnapig.

Ó! Őszintén szólva fogalmam sincs, hogyan fogom túlélni ezt a szemesztert úgy, hogy vele kell együtt dolgoznom.

Sikerül magamban tartanom elgyötört sóhajtásomat, balra fordulok és egyenesen összeütközöm valakivel. Olyan erősen csapódunk egymásnak, hogy riadtan felsikítok, mire két erős kéz fogja meg a karomat és megtart, hogy ne essek el. Felnézek és… Ashert pillantom meg.

Vigyorog.

– Alig vártad, hogy elmenekülj előlem, mi, Callahan?

Hogy ért utol ilyen gyorsan? Mintha szándékosan csinálta volna.

– Ne nevezz így! – mondom neki, mire természetesen még erősebben markolja a karomat. Annyira nem, hogy fájjon, csak annyira, hogy ne tudjak könnyen kiszabadulni a szorításából.

– Akkor mit akarsz, hogy szólítsalak? Autumn? – A hangja magasabb, amikor a nevemet mondja, az arcán undor jelenik meg és megrázza a fejét. – Ez a világ legostobább neve.

Vérig sértődöm, ami felbosszant. Ezenkívül… meg is bántódom, amitől pedig feldühödöm. Nem lenne szabad ilyen hatással lennie rám. Ő egy senki. És az is semmi, amit iránta érzek.

– Ja, mert az Ash olyan klassz név! – vágok vissza, ami persze totál nevetséges.

Olyan gyorsan engedi el a karomat, hogy kissé hátratántorodom, de visszanyerem az egyensúlyomat, mielőtt elesnék. Nem gondoltam volna, hogy ennyire erős. És azt sem, hogy bizseregni fog a bőröm ott, ahol hozzám ért.

– Az apámat is így hívták.

Védekező a hangja, az arckifejezése pedig öntelt. Mintha fejet kellene hajtanom előtte és azt mondani, milyen nagyszerű ember.

Hát még mit nem!

– Ezek szerint mindkettőtöknek ostoba neve van, mi? Ash? Talán inkább csöves. Biztosan az apád is csöves, mint te. – Gúnyos a hangom, és tisztában vagyok vele, hogy ostobaságokat beszélek.

Viszont látom, hogy elsötétedik a tekintete, amit nem gondoltam volna, hogy lehetséges, mivel amúgy is olyan sötét. Látom rajta, hogy dühös. Talán még… meg is bántódott? Nem. Az nem lehet.

– Ez szép volt, Callahan. – A hangja színtelen, az arcáról semmilyen érzelmet nem lehet leolvasni. – Remélem, elégedett vagy magaddal, hogy egy halott emberen gúnyolódsz. – Ezután…

Elsétál.

Negyedik fejezet

– Anya? – A szüleim hálószobájának ajtajában állok, remélve, hogy anyát egyedül találom. Apa még az edzésen van, én mindig hamarabb szoktam hazaérni, mint ő. Ava vagy Beck talán itt van anyával, vagy akár Jake, bár biztosra veszem, hogy ő inkább bezárkózott a szobájába és videojátékokat játszik, mint mindig iskola után. Hatkor fociedzése lesz az ifikkel, anya fogja elvinni oda néhány perc múlva.

Ezért mindenképpen beszélnem kell vele, mielőtt elmegy.

Anya kijön a gardróbból, és megtorpan, amikor meglát.

– Ó, Autumn, te vagy az? Úgy hallottam, mintha valaki engem szólított volna. Jól vagy?

– Igen – hazudom, és belépek a szobájukba. Körülnézek, a tekintetem a hátsó falon lévő ablakokon ragad, amelyek a tóra néznek. Csodás a kilátás innen. Békés. Az én szobám a ház elejére néz, ami nem olyan szép. – Csak szerettem volna kérdezni tőled valamit.

– Remélem, tudok rá válaszolni. – Anya elmosolyodik és leül az ágyra, majd megütögeti maga mellett a matracot.

Odamegyek, leülök és egy pillanatra a mellkasára hajtom a fejem. Átkarolja a vállam és magához húz, majd erősen megölel. Olyan jó és megnyugtató érzés, hogy majdnem sírva fakadok.

Igazság szerint el is sírom magam egy kicsit, és ezt ő is észreveszi, mert szipogok és a szememet törölgetem.

– Ó, kicsim, mi a baj? Történt valami ma az iskolában? – Lágy a hangja, nekem pedig eszembe jut számtalan emlék, amikor kiskoromban megvigasztalt, miután elestem és megütöttem magam. A lehorzsolódott térdek és a karomon lévő karcolások azonban eltörpülnek e mellett a fájdalom mellett, amit ma délután a mellkasomban érzek. Nem tudtam figyelni az edzésen, folyton elrontottam a gyakorlatot, és az edző sokat bosszankodott miattam.

– Igen – bólintok, és összeszorítom a szemem, mintha ezzel vissza tudnám tartani a könnyeimet. Mellesleg egyáltalán nem sikerül. – Csúnya dolog sértegetni valakinek a halott apját, ha nem is tudtam róla, hogy egyáltalán meghalt?

Anya ismét átkarolja a vállam és a karomat simogatja.

– Miről van szó?

Szinte félek elmondani neki. Nem akarom, hogy kiabáljon, vagy ami még rosszabb, azt mondja, csalódott bennem.

– Van egy fiú az iskolában – kezdem reszkető hangon. Megköszörülöm a torkom, gyűlölöm, milyen ideges vagyok. – Szörnyű.

– Rossz vagy jó értelemben szörnyű?

A homlokomat ráncolom, elhúzódom tőle és a szemébe nézek.

– Létezik olyan, hogy jó szörnyű?

– Igen, hát persze hogy létezik! – feleli határozottan. – Amikor bosszant téged és dühös leszel miatta, ugyanakkor egy kicsit kedveled is, amitől az egész helyzet még rosszabb. Így érzel ez iránt a fiú iránt?

Nem tudom, mit gondoljak Ashről. Szörnyű, de azt hiszem, nem tudnám jó szörnyűnek nevezni. Nem kedves velem. Mindig úgy érzem, mintha gúnyolódna rajtam, mintha azt gondolná, hogy én csak egy nagy vicc vagyok. Ma viszont én is ugyanolyan gonosz voltam vele, és valami szörnyűséget mondtam.

Gyűlölöm magam miatta.

– Nem kedvelem őt – válaszolom anyának. – Nem kedves. És ma az órán úgy feldühített… együtt van kémiaóránk, és Mr. Curtin azt mondta, közösen kell csinálnunk a laboratóriumi gyakorlatot. Őszintén szólva fogalmam sincs, hogy fogom túlélni. Folyton viccet csinál belőlem, ezért végül mondtam neki valamit… valami nagyon nem kedveset.

Anya a homlokát ráncolja, megjelenik az arcán az a tipikus, védelmezőanya-tekintet. Nem szereti, ha valaki bántja a gyerekeit. Na persze, melyik anya szereti?

– Ki az a fiú?

– Asher Davis – válaszolom, és elhúzom a szám, amikor a nevét mondom.

– Aha – bólint, és tűnődő kifejezés jelenik meg az arcán. – Ugye tudod, hogy nem volt… könnyű az élete.

– Hogy érted ezt? – Eszembe jut, amit apa mondott, hogy ő nem árulhat el róla semmit. – Mit csinált?

Anya felsóhajt.

– Nem arról van szó, hogy ő mit csinált, hanem az, hogy vele mit tettek.

Lesütöm a tekintetem és a kezemet nézem az ölemben, ahogy összekulcsolva tartom.

– Bántották? – Talán a halott apja?

– Ezt nem az én tisztem elmondani. – Megütögeti a térdem, és felpillantok, látom, hogy engem néz. Magamat látom benne: ugyanolyan zöld szemünk van, az arcformánk is hasonló, ugyanolyan ívű a szánk és az orrunk, bár nekem sötétebb a hajam, mint az övé, ezt apától örököltem. Alacsony vagyok és nagy a mellem, mint neki, ami elég szívás, ami azt illeti. Gyűlölöm, amikor a fiúk a mellemet bámulják. Általános iskolában nagyon sokszor előfordult. Úgy értem, persze még mindig nézik, de most már nem olyan rossz a helyzet, mint régen.

Vagy talán jobban tudják leplezni.

– Egészen pontosan miért haragudtál meg rá? – kérdezi anya, amikor továbbra sem szólalok meg.

– Gúnyolódott a nevemmel, ami rosszulesett. Ezért megpróbáltam visszavágni neki, és amikor azt mondta, hogy az apjának is ugyanaz a neve, mint neki, azt feleltem, a neve nem is Ash, hanem csöves. – Megrázom a fejem. – Aztán azt mondta, az apja meghalt, és ettől szörnyen éreztem magam.

Anya most tényleg… nevet? Nem hangosan és harsogón, csak diszkréten kuncog. Még a száját is eltakarja a kezével.

– Ó, Autumn!

– Szörnyű ember vagyok – mondom neki komoran, és utálom, hogy elcsuklik a hangom. Nem sok választ el attól, hogy sírva fakadjak. Úgy érzem, mintha meg akarna hasadni a szívem, és eláraszt majd mindent a bennem lévő szomorúsággal.

Anya ismét átkarol és egy kicsit megráz.

– Dehogy vagy szörnyű! Gúnyolódott veled, te pedig visszavágtál, ami teljesen normális. Honnan kellett volna tudnod, hogy az apja már nem él? És őszintén szólva remek visszavágás volt az Ash és a csöves szavakat összefüggésbe hozni.

Döbbent nevetés bukik ki belőlem. Én is eltakarom a szám, mint anya, mert próbálom visszatartani.

– Gonoszság volt.

– De vicces szójáték is. Persze ezzel nem azt akarom mondani, hogy helyeslem, ha valakit kigúnyolsz. – Kicsit megrázza ismét a vállam. – Ash védekezik, és azt hiszem, ha róla van szó, akkor te is. Tudod, nehéz élete volt, és úgy tesz, mintha nagyon kemény lenne, de közben… sebezhető. Egy szülőt elveszíteni, különösen ilyen fiatalon, nagyon nehéz dolog. Én tudom, milyen érzés.

– Igen, az anyukád miatt. – Nem tudom elképzelni, hogy az én anyám bármiben is hasonlítson Asher Davishez, de azt is tudom, hogy anyának nehéz gyerekkora volt, persze nem sokszor beszélt róla.

– Anyám alkoholista volt, és nem tudott hosszú ideig megmaradni egy munkahelyen. Kábítószerezett is. Fűvel-fával lefeküdt, sokszor haza is hozta a pasijait, és megpróbálta elfogadtatni velünk, hogy ő az új apukánk vagy ilyesmi. Nagyon… nehéz volt. Nem törődött velem és nem törődött Owen bácsikáddal sem. – Üres tekintettel néz előre, az emlékeibe feledkezik. Régebben elmesélte, hogy neki kellett gondoskodnia az öccséről, de mostanáig sosem mondott túl sok részletet róla. – Gyorsan fel kellett nőnöm és gondoskodni Owenről meg az otthonunkról. Munkát kellett vállalnom, hogy ki tudjuk fizetni a számlákat, a középiskolát is alig tudtam befejezni. Még mindig nem tudom, hogy sikerült végül.

– Hogy érted azt, hogy alig tudtad befejezni? – Elhúzódom tőle, a karja leesik a vállamról. Még sosem hallottam ezt a történetet, de be kell vallanom… lenyűgöz.

– Alig jártam iskolába, különösen az utolsó két évben. Nagyon sokat kihagytam, mert folyamatosan dolgoznom kellett. Végül megkaptam az érettségi bizonyítványt, de épphogy csak. Még az ünnepségre sem mentem el, postán küldték ki nekem. A jegyeim borzalmasak voltak. – Felém fordul és mélyen a szemembe néz. – Az iskola fontos, Autumn, jó jegyeket kell szerezned, hogy jó egyetemre mehess.

Védekezni kezdek a hirtelen témaváltás miatt, mint mindig, amikor a szüleim az egyetemről beszélnek. Az még olyan messze van, nem tudom, miért kellene már most aggódnom miatta.

– Jók a jegyeim.

– Tudom – mosolyodik el gyengéden. – Az apád és én noszogatunk titeket, mert minket senki sem noszogatott. Legalábbis nem a szüleink, hogy jó irányba tereljenek minket. Mi csak a legjobbat akarjuk neked és a testvéreidnek.

Ó! Erről jut eszembe…

– Ava folyton kutat a sminkjeim között.

– Majd rászólok, hogy hagyja abba – ígéri meg anya, a hangjában vidámság hallatszik. De persze úgysem számít. Ava akkor is mindig turkálni fog a holmim között.

– Mit csináljak Ashsel? – kérdezem vékony hangon.

Erre felsóhajt.

– Mondd meg neki, hogy sajnálod!

Elfintorodom.

– Azt nem tehetem.

– Miért nem? – Felvonja a szemöldökét és megint azt a tipikus anyaarcot vágja. – Nagyon egyszerű a helyzet, Autumn, csak menj oda hozzá és mondd meg neki, hogy sajnálod, amiért csövesnek nevezted.

Átgondolom, amit mondott. Az est hátralévő részében is ezen gondolkodom. Aztán akkor is, amikor a házi feladatomat csinálom, amikor FaceTime-on beszélek Kayával, aki biztat, hogy környékezzem meg Ben Murray-t, mert nagyon cuki pár lennénk. Felnevetek és egyetértek vele, de valójában még mindig Ash jár a fejemben és az, amit neki mondtam. Meg az a fájdalmas villanás a tekintetében, amikor kimondtam ezt a szót. Csak egy pillanatra volt ott, nem tartott tovább egyetlen másodpercnél.

De én láttam. Megbántottam. És ez engem is bánt. Csak nem értem, miért.

Ötödik fejezet

Nem kértem bocsánatot Asher Davistől. Nem tudtam összeszedni hozzá a bátorságomat. Egy hónap telt el a beszélgetésünk óta az iskola első napján, és azóta nem hoztuk szóba. Nem is nagyon beszélünk semmiről az iskolai dolgokon kívül.

Szeptember közepe van, és Ash meg én hallgatólagos fegyverszünetet kötöttünk. Miután megsértettem az apját, nem gúnyolódik velem többé. De nem is vigyorog rám. Azt hiszem, örülnöm kellene, hogy békén hagy, de akkor is nyomaszt, amit neki mondtam. Vajon kedves ember volt az apja vagy gonosz? Ezért olyan gonosz velem Ash? Anya szerint bárhogy bánnak is a szülők a gyerekükkel, a gyerekek mindig szeretik őket.

Nekem szerencsém van, hogy nagyszerűek a szüleim. Szeretem őket és tudom, hogy ők is szeretnek engem. Fogalmam sincs, hogy van ez Ashernél. Apa említette, hogy nem volt könnyű élete, de nem tudom, mit jelent ez, mire utalt ezzel. Apa nem beszél róla, és persze Ash sem, szóval nem tudom, mi a helyzet valójában.

Ash tartja a távolságot tőlem, és én is tőle, amikor pedig együtt dolgozunk kémiaórán, udvariasak vagyunk egymással. Olyan szinten, hogy biztosra veszem, kívülről már fájdalmas nézni.

Viszont én nem fogok megtörni. És ő sem. Nem kedvelem Asht. Ő sem kedvel engem. A laboratóriumi gyakorlaton viszont nincs más választásunk, muszáj együtt dolgoznunk.

Szívás.

Amikor ma bemegyek a kémiaterembe, reszket a gyomrom, a gondolataim cikáznak. Nem ettem sokat ebédre, mert nem bírtam. Tudom, hogy hülyeség ilyesmi miatt aggódni, de akkor is izgatott vagyok.

Ideges. Nem fogok tudni figyelni az órán, ezért hálát adok érte, hogy ez a mai nem laboratóriumi gyakorlat.

Még csak az kellene, hogy Ash is észrevegye.

És hogy miért vagyok ilyen idegroncs? Ma fogják kihirdetni az öregdiákok hazatérésére rendezett bál királyi udvarát. Minden osztályból kiválasztanak három fiút és három lányt – kivéve persze a végzősök közül, akik hat lányt és hat fiút jelölnek –, ők lesznek a hazatérési bál döntősei. A hazatérési héten lesznek jelmezes napok, játékok ebédidőben és az alsóbb évfolyamok koronázási ünnepsége szerda este. A királyt és királynőt a péntek esti focimeccs félidejében fogják megkoronázni, és mindenkit be fognak mutatni ott, aki nyert.

Ez egy elég fontos esemény.

Több barátom mondta már, hogy engem is jelöltek, ezért titokban abban reménykedem, hogy az óra végén Mrs. Adney, az igazgatóhelyettes az én nevemet is be fogja mondani. Tudom, hogy nem kellene számítanom rá. Tudom, hogy meg kellene győznöm magam, hogy nyugodjak meg, mert esélytelen, hogy megtörténjen, ezért nem lenne szabad reménykednem, és csak csalódni fogok a végén. De valami azt súgja, hogy…

Én is bekerülök.

Annyira fel vagyok spannolva, hogy a széken fészkelődöm, és amikor Ash belép a terembe és leül mellém, furcsán néz rám.

– Be vagy sózva vagy mi? – Eltátom a szám. Annyira meglep, hogy valami hétköznapi dolgot mondott nekem azon kívül, hogy „Hé, passzold ide a kémcsövet!”. Kiszárad a torkom, és nem bírok megszólalni, ami soha nem történt még velem.

Megrázza a fejét, aztán oldalra biccenti.

– Hahó! Nem tudsz beszélni?

– Én… ööö. – Megvonom a vállam, és elfordulok tőle. – Ideges vagyok. – Egy pillanatra behunyom a szemem, és magamban káromkodom egyet.

Miért mondtam ezt?

– Mi miatt? – Egyértelműen hallatszik a hangjából a kíváncsiság.

Ismét vállat vonok, és még mindig nem nézek rá.

– Semmi miatt. – Biztos, hogy nem fogom elmondani neki. Csak kigúnyolna.

– Ja, persze. – Nyilvánvalóan nem hisz nekem. Különben is mióta jön be csengetés előtt az órára? Általában elkésik, amiért Curtin mindig leszidja, na persze Asht ez sem érdekli. Gyakorlatilag azt csinál, amit akar, és amikor akarja. Észszerű keretek között persze.

Legfőképpen azonban amikor csak lehet, kerüli, hogy velem kelljen időt töltenie.

– Benny fiú végre összeszedi a bátorságát, hogy elhívjon a bálba? – veti oda hanyagul. Leesik az állam, miközben felé fordulok. Honnan tudja, hogy tetszik nekem Ben Murray? És várjunk csak egy percet… csak nem tud valamit, amit én nem? Talán Ben és ő barátok? Hah, kétlem.

– Te meg miről beszélsz?

– Totál nyilvánvaló. Ti ketten egymást dugjátok a szemetekkel az ebédnél. – Megvonja a vállát és elfordul. – Most már lépnie kell.

– Undorító vagy. – A szavak maguktól buknak ki belőlem, mielőtt megállíthatnám őket, aztán elfintorodom, várom, hogy valami még durvábbat mondjon. De most komolyan. Egymást dugjuk a szemünkkel? Ben és én nem csinálunk ilyet.

Vagy igen?

– Miért? Mert kimondtam az igazat? – Közelebb húzódik az asztalhoz, felteszi rá az alkarját. – Le kell csapnia rád, mielőtt jön valaki más, és ellop tőle.

Vágok egy fintort.

– Ja, mintha lenne rá bármi esély.

Felvonja a szemöldökét, és rám néz.

– Akarsz fogadni?

Döbbenten bámulok rá, zavarba hoz a hangja. Úgy kérdezte ezt, mintha… sugallni akarna valamit. Mintha tudná, hogy valaki érdeklődik irántam. Mintha az a valaki esetleg… ő lenne.

Nem! Nem, nem, nem.

Mi utáljuk egymást.

Hirtelen felragyog a szeme, és csettint egyet.

– Tudom már, miért vagy izgatott!

A homlokomat ráncolom. Olyan gyorsan vált témát, hogy csak kapkodom a fejem.

– Na miért?

– Arra számítasz, hogy jelölt leszel a hazatérési ünnepen.

Ó. Nem akartam, hogy rájöjjön.

– Nem, nem igaz. – Túl gyorsan tiltakozom, és ezt ő is tudja.

– De igen. – Közelebb húzódik hozzám, mire megvetően ránézek. – Azt hiszed, hogy gyönyörű hercegnő leszel a színpadon a hazatérési meccsen?

Felhorkanok, de azonnal megbánom. Ez undorítóan hangzott.

– Nem, egyáltalán nem.

– Aha. Nos, csak hogy tudd… – Elhallgat, megrázza a fejét, aztán összeszorítja az ajkát. – Mindegy, nem számít.

Na, most már kíváncsi vagyok.

– Csak hogy mit tudjak?

Legyint egyet.

– Nem számít.

Utálom, amikor ezt csinálja valaki. Nincs ennél rosszabb.

– De igen, mondd el! Mit kell tudnom?

Komolyra vált az arca. Halálosan komolyra.

– Azt fogod gondolni, hogy ostoba vagyok. Vagy ami még rosszabb, nem fogsz hinni nekem.

Összezavarodom. Mi a fenéről beszél?

– Mondd el!

Sötét szeme az enyémbe mélyed, és látom benne az örök harcot. Bármi is az, nem biztos benne, hogy el kell mondania.

Ami azt jelenti, hogy valószínűleg sértés lesz.

Dörmög valamit a bajusza alatt, de nem értem. Aztán közelebb húzódik hozzám, felém hajtja a fejét, és a fülem mellé teszi a tenyerét, durva ujjai a bőrömhöz érnek, amitől megborzongok.

Remélem, nem veszi észre. Ő az a típus, aki felhasználná ellenem a testem önkéntelen reakcióját. Átfordítaná valami mocskos dologba, pedig én nem gondolok ilyesmiket róla.

Egyáltalán nem.

Nem bizony.

– Ne mondd el senkinek – súgja a fülembe, majd egy pillanatra megáll. A lélegzete forró, fahéjillatú, és esküszöm olyan, mintha megnyalta volna a fülemet. Várjunk csak egy percet, tényleg megérintette a fülemet a nyelvével? – Én rád szavaztam.

Elhúzódik tőlem, és ugyanebben a pillanatban megszólal a csengő, Curtin pedig azonnal elkezdi az órát. Nem hallok semmit abból, amit a tanár mond. Azt sem veszem észre, hogy Asher nevet-e rajtam, vagy sem. Úgy érzem, sokkot kaptam, lefagytam, miközben ugyanazok a kérdések kavarognak a fejemben.

Asher Davis rám szavazott, hogy hazatérési hercegnő legyek? És tényleg megnyalta a fülemet az előbb?

Micsoda perverz!

És ami még ennél is rosszabb?

Talán jólesett.

Amikor az óra vége előtt hét perccel elérkezik a kihirdetés ideje, és Mrs. Adney az én nevemet is felolvassa, ahogyan titokban reméltem, nem tudom visszafogni önkéntelen reakciómat.

Sugárzom a büszkeségtől.

Aztán rögtön lefagy a mosoly az arcomról, mert hallom, hogy Ash nevét is bejelentik. Ráemelem a tekintetem, és látom, mennyire megdöbbent. A barátnőmet, Kayát is jelölték a barátjával együtt. Ezenkívül még egy másik párt. A hagyomány szerint a jelöltek párokat alkotnak, és úgy versenyeznek a hazatérési héten, közösen vesznek részt a játékokban, közösen öltöznek jelmezbe. Ami azt jelenti…

– Úgy tűnik, együtt leszünk – jelenti ki Ash, amikor véget ér a hirdetés. Elmosolyodik, sötét szeme csillog. – Remélem, Ben nem bánja.

Nem tudom, hogy fogom ezt túlélni.

Hatodik fejezet

– Tessék! – Előveszek egy nejlonszatyrot a hátizsákomból és kiteszem az asztalra, majd Ash felé tolom. – Ezt neked hoztam.

Újdonság ez az óvatos arckifejezés rajta, ilyet még nem láttam. Mintha nem bízna bennem.

– Mi ez? – úgy bámulja a szatyrot, mintha kígyó lenne benne, ami meg akarná marni.

– Ruha és jelmez. – Péntek van, és még nem beszéltünk arról, mit fogunk felvenni a hazatérési héten. Két héttel ezelőtt jelöltek minket, szóval ez már nevetséges.

Egy kicsit kérdezősködtem és kiderítettem, hogy ez többnyire megszokott, különösen azoknál, akik együtt versenyeznek, de nincsenek együtt. Általában a lányok szerveznek meg mindent, a fiúknak pedig fogalmuk sincs az egészről. Ők mindig megteszik azt, amit a lány mond, végigszenvedik a jelmezes napokat és részt vesznek a játékokban, amikben kell.

Olyan igazságtalan.

Ash a homlokát ráncolja.

– Ruha és jelmez, mire?

A szememet forgatom.

– A hazatérésre. Ugye tudod, hogy jövő héten lesz?

– Persze hogy tudom. – Védekező a hangja, miközben megfogja a szatyrot és belenéz. Felfelé húzódik az ajka, amikor kivesz belőle egy tengerészkék-fehér kockás polár pizsamaalsót. – Hát ez?

– Hétfőn pizsamanap lesz. – Igyekszem higgadtan beszélni. Kedvesem, – Szóval összeillő pizsamát és pólót kell felvennünk.

– Hát nem cuki ez a pizsi? – Engem utánoz, a hangja magasabb a szokottnál. – Szerintem csak szeretnél elképzelni minket együtt az ágyban, Callahan.

– Hagyd abba! – Kikapom a pizsamát a kezéből és visszateszem a szatyorba. – Ostobaságokat beszélsz. Ha nyerni akarunk, jelmezt kell viselnünk, ami passzol egymáshoz. Ráadásul együtt kell részt vennünk a játékokban és tényleg megpróbálni nyerni. A részvétel fontos.

– Talán én nem akarok játszani.

– Akkor nem nyerünk.

– Talán azt sem akarom.

A szemem forgatom, de a szívem mélyén aggódom. Én mindennél jobban szeretnék győzni, na persze ezt soha nem vallanám be neki. Viszont akkor nem fogunk, ha egész héten nekem kell a hátamon cipelnem Asht, miközben ő nem csinál semmit.

– Ugyan már! Nem lenne olyan rossz a győzelem.

– Ha egy rakás ostoba játékot kell játszanom érte, akkor totál szívás lesz. – Elterpeszkedik a széken és karba teszi a kezét, amivel emlékeztet rá, hogy nem más, mint egy óriáscsecsemő.

Esetleg olyan szempontból kellene ezt megközelítenem, ami neki is fontos.

– Ha te lennél a hazatérési herceg, akkor nem nőne a népszerűséged a lányok körében vagy ilyesmi? Ha nyersz, mindenki tudni fogja, ki vagy.

– Az egyetlen lány, aki szeretném, ha észrevenne, gyűlöl engem. – Jelentőségteljesen néz rám, és önkéntelenül is arra gondolok… megint… hogy rólam beszél. Ha ezt megemlíteném, azzal vágna vissza, hogy nem körülöttem forog a világ, és végül még én érezném magam hülyén. Így inkább nem szólalok meg. – Őt nem érdeklem. És nem is fogom soha.

– Ezt nem tudhatod biztosan. – Ellágyul a hangom, majd egy kicsit felé hajolok, mint egy idióta.