Philip Yancey

Mire megyünk
Istennel?

részlet

HARMAT
Budapest, 2023

Originally published in the U.S.A. under the title:
WHAT GOOD IS GOD? In Search of a Faith that Matters
Copyright © 2010 by Philip D. Yancey and SCCT
Translated by permission.

Hungarian edition © 2012 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Első kiadás 2012, második kiadás 2021

Fordította: J. Füstös Erika
Felelős szerkesztő: Ferenczi Andrea
Borító: Lente István

ISBN
978 963 288 573 5 (epub)
978 963 288 574 2 (mobi)

Tartalom

Amiért kutatni kezdtem

A legkegyetlenebb hónap

Hol van Isten, amikor valami fáj?

Földalatti mozgolódás

Alulról építkezve

Ahonnan már nincs lejjebb

A kegyelem olyan, mint a víz: lefelé folyik

A kételkedők apostola

Két világ lovasa

Élet a burokban

Bárcsak tudtam volna!

A legesélytelenebbek

Növekedvén a kegyelemben

Egy város hamvain

Ezen a kősziklán

Homokdűnék és felhőkarcolók

Áradó patak a sivatagban

A komédia és a tragédia

Bárcsak alkoholista lehetnék!

A megszakított utazás

Tűz alá vetett kegyelem

Utószó

Jegyzetek

Amiért kutatni kezdtem

Kétezernyolc késő novembere volt, közeledett a kiadóm által szervezett indiai utunk vége. Öt városban tartottam előadást a könyveimben felvetett témákról. Az utolsó állomásom India legnagyobb városa, Mumbai volt. A sors úgy hozta, hogy éppen előadásom estéjén érte a várost az a bizonyos rettenetes terrortámadás, amelynek során fegyveresek gránáttal és géppisztollyal támadtak a fő turistaközpontokra, és százhatvanöten életüket vesztették. A várost körülzárták a hatóságok, a szerzői estemet le kellett mondanunk. Helyette egy kisebb gyülekezet rögtönzött istentiszteletén vettem részt, ahol alkalmam volt néhány szót szólni. Félelem és szomorúság uralta az egész estét. Valamivel később, hazautazásunk napján lövöldözés tört ki a repülőtéren. Mielőtt felszálltunk volna azon kevés nemzetközi járatok egyikére, amelyeket nem töröltek, összesen ötször kutattak át minket és csomagjainkat a gépfegyverrel felszerelt biztonsági őrök.

A hosszú repülőúton zaklatott lelkiállapotban gondoltam végig, milyen hasonló izgalmakban volt részem korábbi utazásaim során. Kínában titokban kellett becsempészni interjúalanyaimat a kopott hotelszobákba, nehogy a titkosrendőrség gyanút fogjon. Amikor a Virginia Tech egyetemen a tragédiától kábult diákok beszámolóit hallgattam, még magam is gyógyulófélben voltam kis híján halálos kimenetelű balesetem után. Egyszer prostituáltakkal zsúfolásig megtelt szobában beszélgettem, akik sorra elmesélték keserves élettörténetüket. Az efféle megrázó helyzetekben mindig ugyanaz a kérdés nehezedik rám: Mire megyünk Istennel? Mit nyer a hitéből az egyszerű, üldözött parasztember, az ámokfutó vérontást túlélő egyetemista, az évekig szexrabszolgaként élő nő? Ha rátalálok a válaszra, vagy legalább a közelébe jutok és megértem, mit nyújt Isten ezekben a helyzetekben, akkor talán a hit nehéz kérdéseire is választ kapok, azokra, amelyek időről időre valamennyiünknek fejtörést okoznak.

Saul Bellowtól egy alkalommal, valamikor az 1980-as évek elején ezt kérdezte egy újságíró a sajtótájékoztatón: „Mi a különbség kettőnk között?” Bellow így felelt: „Maga újságíró, ezért a napi hírek érdeklik. Én író vagyok, ezért engem az örökkévalóság hírei foglalkoztatnak.” Különös módon engem épp az újságírói pálya terelt az örökkévalóság hírei felé. Újságírói kalandozásaim során a valóság mérlegére helyezhetem mindazt, amit íróként papírra vetek. Vajon tényleg képes-e enyhülést nyújtani a „vigasztalás Istene” olyan megsebzett helyeken, mint Mumbai vagy a Virginia Tech egyetem? Begyógyulnak-e valaha a rasszizmus által ejtett sebek az Egyesült Államok déli államaiban, vagy még inkább Dél-Afrikában? Képes-e kovászként hatni a keresztény kisebbség Kína vagy a Közel-Kelet ellenséges közegében? Ezek a kérdések járnak a fejemben, akárhányszor valamilyen izgalmas feladattal nézek szembe.

Nem hallgathatom el, hogy a személyes megmérettetések során rendre befelé forduló típusnak bizonyulok. Az írás magányos műfaj, s én tökéletesen jól érzem magam, amikor tucatnyi könyv társaságában egy-egy hétre elvonulok a hegyek között megbúvó faházunkba, és a helyi kisbolt eladóján kívül egy szót sem váltok senkivel. A hosszú utak fárasztóak és költségesek, a fejlődő országokban pedig sokszor a csatatéren érzem magam, amikor kiállok a pódiumra. Itthon aztán boldogan zökkenek vissza a csendes remeteéletbe. Ennek ellenére minden utazásom alkalmával izgatottan figyelem, mi történik, amikor a hittel kapcsolatban a világtól elvonulva megfogalmazott igazságok szembetalálkoznak a valósággal. Érezhető-e bármiféle hatásuk?

Néhány évente megjelenik egy-egy új könyv, amelyben közismerten ateista vagy agnosztikus szerzők kérdőjelezik meg általában a vallás, konkrétan a kereszténység létjogosultságát. Némelyik mű leginkább egy kamasz kirohanására emlékeztet, ám olyan is akad, amely valóban fontos kérdéseket vizsgál. Mindeközben az amerikai lakosság körében végzett közvélemény-kutatások arról adnak hírt, hogy egyre kevesebben kötődnek valamilyen valláshoz (míg 1957-ben a lakosság 2,7 százaléka volt nem vallásos, arányuk 2009-ben tizenhat százalékra nőtt). Ma már többen vannak a „nem vallásosak”, mint az episzkopális, presbiteriánus, metodista és evangélikus felekezet tagjai együttvéve. A nem vallásosak száma 1990 óta közel a duplájára nőtt, Európában pedig még jelentősebb az arányuk.

Különös, hogy a magukat „nem vallásosnak” nevezők kétharmada hisz Isten létezésében. Egy részük képmutatónak, illetve irrelevánsnak tartja az intézményes vallást, míg egyesek nem értik, mi a szerepe Istennek. Nem is olyan régen az „istentelen kommunizmusnak” ellenálló Nyugaton a vallás még fontos védőbástyaként szolgált, ám mára épp a vallási fanatikusok váltak legfőbb ellenségeinkké. Nem csoda, hogy egyre többen kételkednek a vallás és a hit létjogosultságában, értékében.

A keresztény hit védelmezői általában pontról pontra megfogalmazott érveik segítségével veszik fel a harcot a kétkedőkkel. Jómagam azonban, újságíróként, másképp közelítem meg a kérdést. Én inkább körülnézek a világban, és megvizsgálom, miként nyilvánul meg a hit az emberek mindennapjaiban, különösen szélsőséges élethelyzetekben. A valóságos hitnek pozitív változásokat kell felmutatnia, hiszen csak így adhat lényegi választ a kérdésre: „Mire megyünk Istennel?”

A modern technológiai fejlesztések része az úgynevezett „asztali tesztelés”. A mérnökök rendre csodás újdonságokkal rukkolnak elő: iPhone-okat, netbookokat, játékkonzolokat, notebookokat, mp3-lejátszókat, optikai tárolóeszközöket terveznek. Kérdés, hogy vajon a való világban, a fogyasztók kezében is megállja-e a helyét a legújabb csodamasina. Mi történik vele, ha véletlenül lelökjük az asztalról vagy kiesik a kezünkből? Vajon azt követően is működni fog?

Nos, én hasonló módon próbálom lemérni a hit használhatóságát a mindennapi életben. Utazásaim során számtalan olyan helyre eljutottam, ahol a keresztényeket elnyomás, erőszak, betegség teszi napról napra próbára. Ebben a könyvemben mesélek Kínáról, ahol az egyház az ateista uralom ellenére is növekszik; a Közel-Keletről, ahol egyre fogy az egykor virágzó kereszténység ereje; Dél-Afrikáról, ahol rasszista múltját igyekszik kibogozni a vegyes bőrszínű hívők közössége. Az Egyesült Államokban nemcsak a Virginia Tech egyetemen és a prostituáltak gyűlésén jártam, hanem egy chicagói alkoholistacsoportban, valamint a déli államok, vagyis az úgynevezett Bibliaövezet két zárt közösségében is.

Ezek a látogatások saját hitem „asztali tesztjei”. Ilyenkor dől el, hogy valóban komolyan gondolom-e mindazt, amit otthon, Coloradóban leírok. Hihetek-e igazán János apostol szavaiban: „nagyobb az, aki bennetek van, mint az, aki a világban van”? Hirdethetem-e ezt az igazságot annak a nőnek, aki csak prostitúcióval tudja eltartani a gyermekeit? Az alkoholistának, aki egész életében függősége rabja? Netán a legkegyetlenebb dél-afrikai börtönben sínylődő elítéltnek?

Elismerem, nagyobb kockázatot vállalnék a hitemmel, ha kizárólag az amerikai egyházat ismerném, amely sokszor nem tűnik többnek egy önfenntartó intézménynél. Ám a világ más pontjain korántsem ez a helyzet. Szinte minden utamról felbátorodva, megerősödött hittel térek haza. A keresztényeknek csupán az egyharmada él a nyugati világban, én pedig kiváltságos helyzetemnél fogva saját szememmel láthatom, mit végez Isten a világ többi részén. Tanúja lehettem a kiengesztelődés csodájának Dél-Afrikában; a világ számokban kifejezve is legnagyobb lelki ébredésének, amely az elnyomó kínai hatalom alatt megy végbe; tapasztalhattam, miként fordul az indiai keresztény közösség a bolygónkon élő legmegvetettebb népcsoport felé. Íróként feladatomnak érzem, hogy beszámoljak ezekről a jó hírekről az elcsigázott Nyugaton, már csak azért is, mert ezek a hírek ritkán jelennek meg a CNN tudósításai között.

Őszintén megvallva, azért is vállalom szívesen ezeket az utazásokat, mert így lehetőségem nyílik találkozni az olvasókkal. Afrikában Sedrák, Mesák, Abednégó, Beauty, Precious, Thanks, Witness, Gift és Fortune nevű személyekkel találkozom, sőt a Fülöp-szigeteken még ezeknél is egzotikusabb nevekbe botlom: Bot, Bos, Ronchie, Bing, Peachy, Blessie, Heaven, Cha Cha, Tin Tin.

Nem vagyunk egyenrangú kapcsolatban – viccelődtem régebben a dedikálások alkalmával. – Ön mindent tud rólam, hiszen előbb-utóbb a legtöbb gondolatomat, történetemet vagy tettemet megírom valamelyik könyvemben. Viszont én semmit sem tudok önről. Úgyhogy ebben a néhány percben, amit együtt töltünk, és dedikálom a könyvemet, kérem, mesélje el élete legnagyobb titkát! Valami olyasmit, amit még soha senkivel nem osztott meg. Végül felhagytam ezzel a szokásommal, mert egyesek komolyan vették a kérésemet, és olyan titkokba avattak be, amelyeket nem lett volna jogom megismerni. Közben rácsodálkozom, milyen mély kötődés jöhet létre olvasó és író között, noha soha életünkben nem láttuk egymást.

Ezek a találkozások arról győznek meg, hogy nem én küzdök egyedül azokkal a kérdésekkel, amelyek rendre előbukkannak a könyveimben. Olykor magam sem értem például, miért lyukadok ki újra és újra a szenvedés témakörénél. Aztán a következő könyvbemutató körutamon megismerkedem egy szakállas idős úrral, aki odacsoszog a mikrofonhoz és azt mondja: „Isten Parkinson-kórral sújt. Hogyan gondolhatnám, hogy meghallgatja, amit imáimban kérek tőle?” Öngyilkosságokról, születési rendellenességekről, halálos betegségekről, teherautó által elgázolt gyerekekről hallok. Egy nő elmeséli, miért imádkozik tizenkilenc éve (épp ennyi ideje él erőszakos férje mellett). „Uram, ha valakit ma elüt egy részeg sofőr, hadd legyen az én férjem az áldozat!” Odabiceg hozzám egy szklerózis multiplexben szenvedő fiatal nő és elmondja: igyekszik minél többet megtudni az imádságról, mert olyan rohamosan romlik az állapota, hogy nemsokára semmi másra nem lesz képes.

A kegyelemről tartott előadásom végén egy nő lép a könyvasztalhoz, és feltárja előttem, hogy meg kellene tanulnia megbocsátani. Bizony, mindnyájan így vagyunk ezzel – felelem. Nem, nem, nekem komolyan szükségem lenne rá! – győzködi saját magát is, majd elmeséli, hogy az apja megölte a férjét. „Először a múltamat vette el tőlem, azzal, hogy bántalmazott, most már a jövőmtől is megfosztott.” Mégsem szeretné, ha a gyermekei meggyűlölnék a nagyapjukat, aki épp börtönbüntetését tölti. A nő mögött egy férfi vár türelmesen a sorára, és amikor beszélgetni kezdünk, elmondja, hogy a lányát megerőszakolták a phoenixi repülőtér parkolóházában. „Úgy döntött, megtartja a babát. Kislány lett, a Grace ['Kegyelem'] nevet kapta.”

Az imádságról tartott előadásomat követően mosolyogva adja tudtomra egy kamaszlány, hogy mostantól a nővéréért is imádkozni fog. Miért? – kérdezem. „Az imént mondta, hogy imádkozzunk az ellenségeinkért!” Mögötte áll a sorban egy lelkésznő, aki élete sötét időszakáról mesél. Meghalt a fia, és az azt követő másfél évben képtelen volt rávenni magát az imádkozásra. Egy napon aztán így kiáltott Istenhez: „Istenem, nem akarok így meghalni!” Ám még így is további fél évre volt szüksége ahhoz, hogy újra imádkozni tudjon.

Alagsori dolgozószobámba hazatérve minden ilyen találkozó után alázatot, meghatottságot és emelkedettséget érzek. Az Egyesült Államok keleti partján tett könyvbemutató körúton hétköznapi hívőkkel találkozom, akik olyan, látszólag tőlük idegen ügyeknek szentelik magukat, mint a pennsylvaniai hajléktalanok, a New Jersey-i szexbűnözők vagy a Harvardon tanuló ázsiai diákok problémái. Valaki egy katonáról mesél, aki szó szerint értelmezi a parancsot, miszerint imádkoznunk ildomos az ellenségeinkért. A férfi weboldalt hoz létre ATFP.org címen (Adopt a Terrorist For Prayer) [Fogadj örökbe egy terroristát imádságban], ahol ismert terroristák fényképét is közli. Ausztráliában megismerkedem két egyszerű asszonnyal, akik kézzelfogható cselekedetekre váltják a kegyelmet. Nyolcvankilenc észak-írországi politikusnak küldik el a kegyelemről szóló könyvem egy-egy példányát, és a mellékelt levélben tudatják velük, hogy világszerte sok-sok keresztény imádkozik értük és a békéért. „A könyvet sikerült jó áron, öt dollárért megszereznünk, de a postaköltség egyenként tizenhárom dollár lesz.”

Ebben a könyvben egyszerre jelenek meg előadóként és íróként. Két szerepbe bújva találkozom alkoholistákkal és a Bibliaövezetben élő egyetemistákkal, kínai cégvezetőkkel és dalitokkal, vagyis az indiai „érinthetetlenekkel”, cambridge-i C. S. Lewis-rajongókkal és johannesburgi karizmatikus hívőkkel. Ha a keresztények hite igaz, hatnia kell valamiképp ezekre az eltérő embercsoportokra, és az én hitem is erősödik a velük töltött idő alatt. Itt-ott meglepetések várnak rám: épp a Barack Obama megválasztását követő napon látogatok el oda, ahol Martin Luther King ellen merényletet követtek el, vagy váratlanul megérkezik a kínai interjúalanyom, akit követ a rendőrség. Az egyes fejezetekben nemcsak egy-egy történetet osztok meg, hanem annak hátterét is igyekszem megvilágítani, majd leírom, magam mit láttam jónak elmondani az adott találkozás alkalmával.

(Az írás egyértelmű előnye a beszéddel szemben, hogy lehetőséget ad a javításra. Míg a könyvben felidézett beszédeim egy része szinte teljesen megegyezik a valóságosan elhangzottakkal, a többi esetben történt némi módosítás, amelynek révén megszabadultam az ismétlésektől, valamint a kizárólag az eredeti hallgatóság számára releváns mondandótól. Ezen kívül tapintatból megváltoztattam néhány nevet.)

Utazásaim során megértettem, hogy az ember életében léteznek bizonyos egyetemes, az életkörülményeinktől független kérdések. „Mire megyünk Istennel?” – kérdezi például szinte mindenki, aki valamilyen formában szenvedéssel, halállal, szegénységgel vagy igazságtalansággal szembesül. Az elmúlt évekre visszatekintve egyértelműen körvonalazódik, milyen szándék vezérelt: újságírói tudósításaim célpontjaként olyan helyszíneket választottam, ahol esélyem adódott megtalálni a választ az említett kérdésre. Ilyenkor rövid időre beléphettem olyan embertársaim életébe, akiknek jóval nagyobb mértékű elnyomást, erőszakot és zűrzavart kellett elszenvedniük, mint ami rám valaha is várhat. Azt remélem, azért imádkozom, hogy e tíz helyszínen megszerzett tapasztalataim olvasóimat is közelebb vigyék a fenti kérdés megválaszolásához.

Amikor elutaztam New Yorkba, hogy a könyv kéziratát megmutassam a kiadónak, egy hirtelen ötlettől vezérelve jegyet vettem Aretha Franklin koncertjére. A „soul királynője” a Radio City Music Hallban lépett föl. A koncertnek az volt a csúcspontja, amikor elénekelte a One Night with the King című spirituálét.

Egy éj a királlyal,

És minden más lesz.

Egy nap udvarában,

S életed új utat vesz.

Egy pillanat vele,

És megváltozol.

Egy éj a királlyal, és minden más lesz.

A dalt hatezer konszolidált New York-i rajongó fennállva, szűnni nem akaró tapsviharral köszönte meg az énekesnőnek, miközben ráadást követeltek. Aretha egyetemes, mély emberi vágyunkra tapintott rá: mindannyian sóvárgunk a változás után, és szeretnénk hinni, hogy Isten képes valami jót kipréselni romlott bolygónkból és annak gyarló lakóiból. Vajon van-e erre reményünk és hitünk?

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Könyvterv: Lente István
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
IBM Plex Serif – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0