Bodor Ádám

Behavazott lábnyomok

Novellák
1968–2019
– szemelvények –

© Bodor Ádám, 2026

Itthon

A szeszgyár tűzfala

Egy kevéssé sikerült képeslap, amely a várost madártávlatból mutatja, s így a látványba valamennyit a házsorok fölött húzódó omladékos dombok vonulatából is belevont, tökéletlenségénél fogva egyszersmind a település végletes arcait idézi. A téves megvilágítási idő miatt a kép fakó, egy gyér havú, dermesztő télre emlékeztet, amikor vékony szelek futkostak a falak alatt, s az egyre szürkülő havat sodorták kapualjakba, védettebb szegletekbe. Emlékeztet a kép egy tikkasztó nyárra is, amikor sószerű por szállta meg a háztetőket, a lombokat, s lepedékkel vonta be a lelassult folyó színét. A kép tompaságába egy megcsillanó szélvédő metsz bele fehéren, vagy egy távoli éppen becsukódó ablak, a beeső napfényben.

A képeslap ezerkilencszázötvenkettő nyarán készült, pedig akkor mindennap kiadósan esett, délutánonként barna fényű zivatarok törtek a városra, s az üvegházi melegben a falak tövéből és a repedésekből gyorsan növő indák, kövér levelek hajoltak a járda fölé. Akkor még állt a régi szeszgyár, hatalmas, komor tűzfala értelmetlen szürke folt a kép közepén.

A tűzfal egy zárt kőfallal körülvett udvarra nézett, amelynek kovácsoltvas pántokkal erősített kapuja évek óta zárva volt, de repedésein át látszott, ahogy a mindent elborító növényzet alatt szunnyad az elhagyott ipar. Az udvart valamikor jókora négyszögletes kőlapokkal burkolták, alakjukat most már csak sejteni lehetett a közöttük megtelepedett gyom zöld vonalaiból. A fal mentén tömött málnabokrok sorai emelkedtek, és körbenőttek, már majdnem elborítottak egy kis villamoskocsit. Egészen kicsi villamoskocsi állt ott, a legelsők közül való, ami a városban közlekedett. Valamikor sárga lehetett, de oldalát most tompa barnára mosta a rozsda lecsorgó leve. Közelről még az is látszott, síneken áll, de ezek a sínek már nem vezettek az udvarról sehova.

Erre az udvarra, amelynek a fal menti része az idők során buja kertté vadult, az elhagyott szeszgyár egy földszinti ablakán át lehetett bejutni. Princz Tóni és barátnője, Zsuzsanna-Annamária egy délutáni zivatar után málnát szemelgetett, nemigen néztek egymásra, nem néztek a lábuk alá sem, ügyetlen lépteik alatt megreccsent egy-egy csiga. Aztán Princz Tóni megszólalt:

A málna jót tesz a csontoknak, suttogta.

Ezt honnan veszed?, suttogta Zsuzsanna-Annamária.

Egy Harkály nevű barátom mondta, suttogta Princz Tóni.

Harkály! Az meg miféle név?, suttogta Zsuzsanna-Annamária.

Madárnév, suttogta Princz Tóni.

Ekkor érkeztek a villamoshoz. Először jártak a szeszgyár udvarán, a szeszgyár buja kis kertjében, és életükben először láttak villamost.

Itt egyszer meghúzhatjuk magunkat, suttogta Princz Tóni.

Most még nem lehet?, suttogta Zsuzsanna-Annamária.

Nem, suttogta Princz Tóni.

Nem akarod?

Nem, most még nem. Nem úgy gondoltam.

Otthon

Gazdátlan holmi

Hunyad megyei autóbusz érkezett, fölkaptatott a gödrös, köves úton, ameddig csak bírt, a kőfejtésig, ahol még megfordulhatott, hogy utasait minél közelebb tehesse le a vízeséshez. Ezek az utasok jobbára szőkék voltak, többségükben nők, szőke haj volt a divat.

A vízesés, bármennyire lenyűgöző volt is, sokakat még fényes nappal is egyszerűen elborzasztott. Amikor az ember jó órai kapaszkodás után a bozótból kiér a nyomasztó sziklafalak közé, hevenyészett hasonlattal élve úgy érzi magát, mint egy mély fazék fenekén. Az ember itt jókora medveganék közepette szív el egy cigarettát sebtiben, aztán rohan is visszafelé a kocsija vagy az autóbusza felé. Ez a társaság, talán teljesen oktalanul, futva érkezett vissza a kőfejtés alá. Közöttük sok volt a szőke nő.

Így történt aztán, hogy Timis Valér az erdőben járva – az esztenától jövet rendszerint erre rövidített – a szürke fatörzsek között megpillantott egy lányt. Pontosabban: egy lány szőke haját, amint a lombok közt betűző napfényben bágyadtan csillogott.

Timis Valér nem örült a várható találkozásnak, inkább kíváncsisága ébredt fel, mit csinálhat itt egy lány ennyire egyedül az erdőben, a betűző napfény tenyérnyi foltjai között. Megállt, és mozdulatlanul várakozott. Türelmét vesztve aztán füttyentett neki, majd megszólította:

– Kakukk. – Később meg azt mondta: – Látlak! Hogy hívnak?

De hiába volt minden. A lány nem mozdult. Ekkor Timis Valér közelebb ment hozzá, és egy kicsit meg is ijedt, hogy ez a lány láthatatlan. Nem látszott egyéb a lányból, csak a haja. Ott lebegett a száraz fenyőgallyak között. Nem voltak elképzelései a láthatatlanságról, de azt mégis furcsállta, hogy valaki teljesen átlátszó legyen. Még egy utolsó próbálkozást tett: – Sz-sz! – Aztán megállt előtte, kezét lassan feléje indította, idegesen tapogató és simogató ujjakkal közeledett a haj alatti test felé, és egészen megdöbbent, amikor látta, hogy ott, ahol az arcnak kellett volna kezdődnie, keze akadálytalanul merül el a levegőben.

Leengedte a karját, és alaposan vizsgálni kezdte a haj töve körül húzódó varrásokat. „Ennyire hülye azért nem lehetek – gondolta. – Ez nem valaki. Ez senki.” Mégis félt megérinteni. Letört egy száraz ágat, azzal nyúlt alája, és leemelte a fenyőgallyról.

Amint hazaért, keresett a tornác gerendáján egy hasadékot, s a botot oda tűzte. Mesélte, hogy az erdőn találta ezt a gazdátlan holmit, ott lebegett magában a fenyőgallyakon. És nincsen alatta lány, ha lenne, hajával együtt elmenne dolgára. Mégis hiába magyarázta: „Ez nem valakinek a haja. Ez csak haj.” Felesége és idős anyja borzadállyal nézték, és legörbülő ajakkal kérlelték: vigye innen mielőbb, vigye akárhova. Vigye minél messzebb.

Timis Valér a kezdeti tétovázás után most már magabiztosan indult el, kezében a száraz ággal. Elindult a kocsmába. Valami jó tanács sosem árt. A pultnál maradt, a csapossal beszélgetett.

– Én megveszem – mondta a csapos. – Csinálok alá egy babát, s kiakasztom ide.

– A tied – mondta Timis Valér.

– No nem – mondta a csapos. – Csak nem képzeled?!

Ott iddogáltak ketten, egyikük a pult mögött, a másik előtte. Tele volt a kocsma azon az estén. Később két fiatalember sündörgött Timis Valér mellé. Megszólították, hogy apafej, nagyokos. Valahogy így. Egyiküknek szutykos, vállig érő haja volt. A másiknak, sajnos, csak egészen rövid. Nem szerencsés dolog bárkit is meggyanúsítani, de ezen látszott: nemrég jött ki valahonnan. Kellett neki, ami az ág végén billegett.

– Egy rongy elég lesz?

– Az enyém – mondta a csapos.

– Kettő.

– Az enyém – mondta a csapos.

– Három – mondta a rövid hajú fiatalember. – Három szürke.

– Most kuss – mondta a csapos. Aztán Timis Valérhoz fordult. – Na látod. Ennyit tőlem is megkapsz. Kösz.

Timis Valér csak csóválta a fejét. „Na jó. Hát ez igazán kész szerencse.” Nem tudott a Hunyad megyei buszról. A Hunyad megyei busz azóta rég elporoszkált, s utasai közül valaki már nem szőke volt, hanem vörös, barna vagy fekete. Esetleg fehér.

Imitt-amott

Délelőtt Berlinben

Kövérkés középkorú férfi ereszkedik az S‑Bahn Alexanderplatz nevű állomása lépcsőjén az Alexanderplatz felé. Oldalán katonazöld kenyértáska lóg, bal kezét a fényesre kopott korláton csúsztatja. Arca borostás, bőre a kiütköző sörte között nedvesen csillog, homlokát svéd újságból hajtogatott csákó árnyékolja. Egy fiúsra nyírt koravén asszony követi hatalmas fekete fényképezőgéppel, a térre vezető lépcső legalján éri utol, leveszi a csákót a fejéről, s fekete-fehér, „U” Cluj-Napoca feliratú sapkát húz helyére.

Fülledt reggel van, szürke, nehéz az ég, nehéz a nagy repülőgépektől is, amint eldübörögnek az Alexanderplatz fölött. A TV-torony földszinti csarnokában sincs hűvösebb, a felvonó előtt már sokan várakoznak. A fiús frizurájú asszony lesegíti a férfi zubbonyát, alatta foltossá ázott az ing. A fényképezőgépért külön belépőjegyet váltanak, egy márkáért. A felvonó tágas fülkéjében fölfelé kúszó fényes csík jelzi, hol tartanak útban, a kétszáz méter magasan elhelyezett kilátó felé.

Nyugat-Berlin fölött nagy kerek sapka lebeg, lencse alakú rétegekben úszik a füstköd, bágyadtan áttűz rajta egy távoli magasház napsütötte ablaka. Lehet, nem is füstköd ez, csak az őszelő reggeli párássága, ami megüli a várost. Pontosabban: a két várost.

Az egymárkás különdíj fejében a kilátóból öt fényképfelvétel készül. 1. A Marienkirche tornya, alant a mélységben. 2. A régi városháza, közelében a porrá bombázott és tetemében megkövesedett Nikolaikirche. 3. A kanyargó Spree folyó, az S‑Bahn kanyargó vonalával, hátul szmog Nyugat-Berlin fölött. 4. Szmog Nyugat-Berlin fölött. 5. Szmog Nyugat-Berlin fölött.

A férfi, fején szurkolósapkájával, a nő hatalmas fényképezőgépével a toronyból kinézett útvonalon, az Unter den Lindenen baktatnak a Pariser Platz felé. A hársfák közt betűz a Nap, a férfi ingén nedves foltok szikkadoznak.

A Pariser Platz a világ nevezetes terei között arról is nevezetes, hogy itt nem nőnek fák. Vagy nem is ültettek, vagy kivágták őket. Tényleg, nincs ezen a téren semmi egyéb, csak néhány szerény virágágyás az ősziesre fakult gyep táblái között, néhány alacsony pad, s egy derékmagasságban vonuló rövid kicsi fal, egy beton virágosláda tömve muskátlival. A lángoló virágok között szabad a kilátás, üres a tér, a Brandenburgi kapun át lehet látni az első nyugat-berlini földön emelt építményre. A szovjet hősök emlékművére.

A férfi leül az első padra, pocakja az ölébe buggyan. A koravén asszony veszi elő táskájából az újságpapírba csomagolt elemózsiát; papírtányérok között egy pár fonnyadt, barna virsli, barnán szikkad a mustár körülötte. A férfi zsemle nélkül, egykedvűen harapdálja, megeszi az egészet, aztán föláll, néhány lépést tesz nyugat felé, és beül a muskátlik közé. Kéri a nőt, itt, itt fényképezze őt le. Szurkolósapkáját leveszi, derűsen pislogva bámul a lencsébe.

Mivel továbbmenni nem lehet, visszafordulnak. Még a közelben, egy mozgóárusnál fagylaltot vesznek, állnak a járda szélén, és nyalogatják.

Merre megyünk?, kérdi az asszony.

Hát visszafele, morogja a férfi.

Hová?

A toronyba.

Elindulnak. Közben egy széles és lapos személyautó érkezik a Pariser Platzra. Rendszáma nyugat-berlini, utasai nem biztos. Nem itt a Spree partján, inkább a Holt-tenger, az Eufrátesz vagy egy kiaszott vádi partján látták meg a perzselő Napot. Most ott fészkelődnek a muskátli között és öltögetik a nyelvüket, a világra, miközben egyikük fényképezi őket. Otthon is tréfás kópék lehetnek.

Bárhol

Üzenet

Rekknének atropin volt a szemében, nem tudott varrni, zoknit foltozni, így az ablakpárkányra könyökölve üldögélt. Máskor délután kiláthatott volna a park sétányaira, a gesztenyefák alatti padokra, ahol ilyentájt a lombok között besütő fényben tavaszi csupasz lábak fehérlettek. Mindez most buborékos színes foltokban hullámzott előtte, homályosan csak annyit látott, a legközelebbi padon magányos férfi ül, dobozzal a kezében. A férfi egyébként fehér ballont viselt, ölében nyitott hegedűtokot tartott, abban szalvétába kötött elemózsiát, hozzá héjastól harapta a méregzöld uborkát. Egy idő elteltével pöfögő kicsi szürke DKV állt be a ház elé, és eltakarta a férfit és a hegedűtokot.

A szürke DKV bérkocsi volt, akkoriban naponta kettő, ha elhaladt egy-egy ilyen park menti utcán. Kezében kicsi bőrönddel micisapkás férfi szállt ki belőle, és a Rekk-ház kapuja felé tartott. Rekkné mögött, az udvar felől nemsokára csöngettek. Az idegen gyűrött zakót viselt, gyűrött barna nadrágot, elmondta, a rádiósítási központtól érkezett, úgy hírlik arrafelé, az asszonynak van egy kedvenc nótája, amit eldalolna, mostanában szalagra veszik a kedvenc nótákat, hogy azokat mások is hallhassák, háziasszonyok otthon, hangszóróból házimunka mellett. Keverjen hát Rekkné egy kis tojássárgáját cukorporral, nyelje le, és lássanak munkához. Fölnyitotta a dobozt, és megmutatta a mikrofont, amibe beleénekelhet. Rekkné szomorúan ingatta a fejét, tévedés, neki nincs hangja, egyáltalán nem ismer kívülről dallamokat. Az idegen bólogatott.

Na jó, mondta igen halkan, akkor beszéljünk komolyan. Van‑e még valaki itthon?

Csak magunk vagyunk, mondta Rekkné.

A férfi ekkor leült, de a micisapkát a fején tartotta. Azt mondta, ő egy tiszt, ennélfogva bármikor beléphet a cellába, ahol most Rekk Mátyás kuksol, ő a jobbik fajtából való, vinne neki elemózsiát, mert Mátyás éhes, meleg új ruhát és egy meleg plédet, mert Mátyás fázik, és még üzenetet is, a Rekkné üdvözlő hangját, ha mondana valamit a szalagra. Egyébként hogy vannak a gyerekek, akikről annyi minden kedveset hallott: Eszter-Noémi és a kis Lázár-Jakab? Rekkné körme a tenyerébe mélyedt, lassan ő is leereszkedett egy székre. De az idegen ekkor felállt: az élelem, vaj, méz, sajt, szalámi, megfelelő mennyiségben legyen bádogdobozokban, a ruha meg a pléd jól összekötözve egy ócska papírzsákban. Este visszatér, addig álljon készen a csomag. Kezeit csókolja, és ki ne kísérje.

Rekkné homályos tekintettel lesett utána az ablakból, amíg a kicsi szürke DKV elmozdult a járda mellől. Mögötte a pad most már üresen állt, a park felől fehér ballonos férfi közeledett, mellette nagy fekete állat lépkedett. Rekkné mögött nemsokára újra csöngettek, az ajtó előtt a fehér ballonos férfi állt egy farkaskutyával.

Rexinek egy kis dolga lenne odabenn, mondta, és ezzel beléptek.

A férfi megszagoltatta a kutyával a széket, ahol az előbbi látogató ült, a szőnyeget, ahol a lábát tartotta, s megnyugtatta az asszonyt: Többet nem jön. De máskor nézze meg jobban, kit enged a házba.

Rekkné mindezekből igen keveset értett, az atropin látásában nagyon zavarta, így nem látta például, hogy a farkaskutyás férfi délután ablaka alatt hegedűtokból uzsonnázott, s a micisapkás látogató micisapkája alatt egy tiszthez képest illetlenül kopaszra van nyírva. Csak a szimata maradt Rekknének erre a napra, így homályosan sejtette, hír érkezett Rekk Mátyástól, falak közötti levegő, amit gyűrött ruhájából az idegen itt hagyott, amit a bőréből is még jó ideig ereget, s amiből orrában egy darabkával most valahol egy kutya lohol. A kutyának múló kis izgalom, neki üzenet.

Máshol

Én, a részvétlátogató

Amikor meghallottam, hogy meghalt a perzsa konzul felesége, magamra vettem egyetlen öltönyömet, a viseltes mogyorószínűt, ingem fölé barna nyakkendőt kötöttem. Rálehelgettem cipőm orrára, portörlővel kifényesítettem, aztán keresgélni kezdtem a szanaszét heverő farmernadrágok és lovaglónadrágok zsebében. Egy fehér és lehetőleg tiszta zsebkendőre lett volna szükségem.

A bánat vihette el, gondoltam közben az asszonyra, a tartós bánat mindenkit elvisz, ha maga a bánkódó is úgy akarja. Az eltávozottat Katalinnak hívták, a név nem honos a perzsáknál. De ennek az asszonynak perzsa létére katalinosan hosszúkás, kissé horpadt arca volt, orrtöve körül a bánat szépítő ráncaival. Láttam őt az idősebb Beridze úr születésnapján, párolgó sültestálak fölött, láttam Beridze úr temetésén rengeteg krizantém fölött, és láttam egészen közelről a konzul lakásán, teveszőr takaróján üldögélve, s ilyenkor, a közelemben – így volt, bizony –, a szemzugában dudorodó könnyek fölszívódtak. Legelőször a fennsíkon láttam, egy szeles napon, az a szél hozta meg a tavalyi őszt.

Azon a fennsíkon a széltől aszalt satnya fű nőtt lapos barna kövek között, lovam lassan harapdálva messzire elbóklászott. Nem értette a füttyszót, nem is akarta, alacsony, aránytalan idomú, fekete kanca volt, hamvas tekintetében idegen, konok borúval. Utánamentem hát, dél is elmúlt, amikor kőről kőre lépegetve elindultunk a fennsíkon át visszafelé. Nedvesen gyöngyöző fű lobogott lábunk alatt, fejünk körül ködlő felhőpamacsok kószáltak.

Komor látvány lehettem, amint a siető, alacsony röptű felhők között kantárszáron vezettem lovamat: egy ember megy hajadonfőtt, széltől borzolt hajjal, földre szegzett tekintettel, mögötte dacosan bólogatva baktat a lova. Talán meg is pillantott akkor valaki, és arra gondolt: ó, ahogy ezek ketten mennek valahová.

Az a valaki a perzsa konzul kíséretében lehetett, a konzul érkezett éppen a fennsíkra, két autóval, a kíséretével. Az első kocsiból kiszállt a konzul és a felesége, a másodikból három köpenyes férfi, egyikük tányérsapkás, vállán csillagokat viselő katonaember volt. A nedves, kemény szél testükre fújta a köpenyt, a katona kivételével kalapjukat szemükbe húzva lépegettek egy sohasem használt, keskeny járdán, amelyet jócskán benőtt a fű meg a kövirózsa. Elöl ment a konzul és a felesége egy koszorúval, utánuk koszorú nélkül a széles és lapos ábrázatú, majmosan eleresztett karú harmadik. A járda végén száraz, görbe fatörzs állt ki a kövek közül, egy ágról koszlott kötélen harangok lógtak, alattuk fehér kőtábla, teleírva ázsiai betűk folyondárjával, s egy európaiul bevésett évszámmal. A koszorúkat a táblára helyezték, alóluk nem látszott ki többé semmiféle krikszkraksz, csak valami azáleaféleség bodrozott a szélben, elnyílt, fagytól fakó, áttetsző szirmokkal. Jól láttam mindezt, mivel akkor már ott ácsorogtam a közelükben.

Az alacsony, hentesképű konzul beszélt, szavait a szél furcsán megcsavarta, csak valami szelíd morgás tört elő a száján, amit bárki kedvére megérthetett. Nem volt sok a kolbász a romlás éveiben, mondta a konzul, annál több volt a dögevő madár. A konzul felesége sírt.

Aztán a köpenyes katonaember beszélt a folyondárok nyelvén, végül mindenki hallgatott. Álltak a fennsíkon a szélbúgás nagy csöndjében. A konzul felesége sírt.

– Ne – lökte oldalba a konzul. – Ne bőgj. Most nem kell. – Nem bőgök – suttogta a konzul felesége. Pedig sírt, ha nem is a koszorúk fölött vagy afölött, ami a koszorúk alatt pihent. Valami egyéb miatt, ami itt, a széltől sepert magaslaton kibuggyant belőle.

Azt majd megtudom, gondoltam akkor magamban, mert a konzulné éppen engem nézett. A koszorúk, a rohanó felhőpamacsok, az óriási hegyek közül kiválasztott magának engem, a magányos lovast. Ő lehetett az, aki megpillantott még a kocsi ablakán át, amint hajadonfőtt vezetem lovamat a kövek között.

Belső zsebembe nyúltam, a konzulhoz léptem, és átnyújtottam neki a névjegyemet. A hentesképű, alacsony úr futólag átnézett rajtam, még csak valami kérdésféleség sem motozott a tekintetében: mi akar ez lenni. Átnézett rajtam, mint valami esztelen lézengőn, a névjegyre sem pillantott, csak zsebre tette. Megfordultak és elindultak a keskeny járdán a várakozó kocsik felé. Én is elindultam lovammal, gondoltam, átvágok az országúton, gyalogolok keveset a fennsík pereméig.

Már benn ültek a kocsiban, éppen csak nem indultak. Egy-egy ködlő felhőpamacs néha eltakarta őket. Aztán kinyílt az első kocsi ajtaja. A konzul most künn állt, s a foszlányok között integetett felém. Közönyös tekintettel, lassan lépkedtem feléjük, addig közeledtem, amíg az ablaküveg tükrében megpillantottam magam mögött a lovam fejét. Az üveg mögött pedig a konzul felesége fejét. Férje ülésére könyökölve bámult kifelé.

– Egyszer legyen szerencsénk – mondta a konzul, és átnyújtotta a saját névjegyét. – Keressen föl bennünket. – Fázhatott, orrán, fekete szőrök tövében piros pontok gyülekeztek. Bólintottam, egy nagyon kicsit el is mosolyodtam. – Köszönöm – mondtam egykedvűen –, egy napon majd tiszteletemet teszem.

A fennsík peremén felültem a lovamra, lassan ereszkedtem a völgybe, közben többször is megpillantottam a mélyben a két autót, amint elkanyarognak a szerpentineken. Arra gondoltam, milyen szépen fejeztem ki magam: majd tiszteletemet teszem. Tiszteletemet is fogom tenni.

Amikor a halálhírt követően átöltöztem, és fényesített cipővel a lábamon azt a bizonyos tiszta zsebkendőt kerestem, már pontosan tudtam, hová kell mennem. A konzul a Csitadze utcában lakott, a közelből indult a drótkötélpálya a város fölé emelkedő Mtacminda magaslatai felé. A vaskerítést és a vaskaput belülről zöldre mázolt hullámbádog borította, hogy akárki ne láthasson a kertbe. De nekem már első ottlétemkor megmutatták a kertet, a konzul személyesen sétáltatott körbe a törpepálmák és délszaki cserjék között. Tekerőző törzsű, szürke kérgű fák ágairól ezüstösre pácolt hinták lógtak, alattuk díszes kutyaólak. A konzulnak négy kisgyermeke volt és négy kutyája. És az a szépen hervadó felesége.

Akkor ottlétem rövid bemutatkozó látogatásnak indult, de pár korty Ra-Qai üdítőital után a konzul megkérdezte, megtekintenék‑e itt a szalonban egy filmet, zárt körű házivetítésen. Mondtam, ritkán járok moziba, szagoktól terhes termekbe, de karosszékből szívesen megnézek én is egy kis filmet, mondjuk a próféta életéről vagy a Ra-Qai nevű üdítőital forrásvidékéről. A konzul megrázta a fejét, nem, ő úgy tudja, a film valami Dillingerről szól, valami nyugati emberről, aki meghalt. A Dillinger is dead című filmet láttuk, nem Dillingerről szólt, Dillinger haláláról csak az az ócska újság tudósított, amelyben a filmbeli férfi egy ócska pisztolyt talál, kicsit megörül neki, kifürdeti forró olajban, piros pettyesre festi. Egyébként a szakácsnő is közöttünk ült, szép, egészséges perzsa nő.

– Nem fázik? – kérdezte a konzul, úgy a vetítés közepe táján. Nem puszta udvariasságból érdeklődött, hanem azért, mert megérezte az ajtó alatt belopakodó hideget. Nyomban be is kapcsolt egy hősugárzót, palackot bontott, és poharakat tolt elébünk. A vetítővászon kósza fényeiben töltögetett, valami kemény masztika lehetett. Kevéssel azután, hogy a filmbeli férfi a talált pisztolyból két golyót eresztett alvó feleségébe, valaki megfogta a pohár után tapogató kezemet. Kézfejemre hajolt, és beleharapott.

A vászonról, valami tengerparti verőfénytől kissé megvilágosodott a szalon, és láttam, a konzulnénak olyan a szeme, mint valami nagy ezüstdió. A szakácsnő megigazította térdén a ruhát, aztán fölkelt, és kiment a szalonból.

A konzul tényleg megérezhette a hideget, mert amikor a sötétítőt eltávolította az ablakokról, láttuk, odakünn akkora pelyhekben hull a hó, mint egy-egy juharlevél. Életemben nem láttam ekkora hópelyheket, úgy látszik, a meleg városra ráköltözött a fennsík hidege.

Aztán faltunk valamit, sajtokat, hideg fokhagymás sülteket. Az asztal mellől éppen kiláttam a Mtacminda oldalára. Esteledett, a drótkötélpálya piros kabinjai üresen lebegtek a kertek fölött, és egyre havazott.

– Nem fáznak meg a pálmái? – kérdeztem a konzult.

– Nem – felelte –, ezek állítólag bírják a hideget. S ha mégsem, majd kicseréltetem őket.

Este volt, azt mondtam magamban: ma ingyen vacsoráztam. Vacsora után beengedték a kutyákat és a kisgyermekeket az ebédlőbe. Nemcsak az afgán agarak, hanem a gyermekek is teljesen egyformák voltak, nem lehetett látni, fiúk‑e vagy lányok. Egyidősök lehettek, mint a gondosan kiválogatott árvaházi gyerekek. Búcsúzáskor vállukon finom köpenyekkel a konzul meg a konzulné kikísért. A kapuban kaptam én is egy köpenyt: visszahozhatom bármikor, amikor akarom. A szakácsnő egy nyitott ablakban állt, mellét a hidegnek feszítette. Mennem kellett. Amíg a konzul a kulccsal babrált, a konzulnéra pillantottam, kezemet a számhoz emeltem, és gyöngéden megcsókoltam a fogak helyét.

Végre találtam egy félig tiszta, kék kockás zsebkendőt, kissé tanácstalanul ácsorogtam az előszobában. Azon töprengtem, a perzsáknál a fehér‑e a gyász színe vagy talán a lila. Vagy éppenséggel a közönséges fekete, a világűr hidege. De ezt nem tudtam meg később sem, mert a konzul acélkék öltönyben fogadott, a szakácsnő piros farkasfoggal kivarrt köpenyében álldogált a konyhaablakban, a négy kutya nyakán barna-zöld mintás szegecselt nyakörvek díszelegtek, a négy kisgyermek matrózruhában szaladgált a törpepálmák között. A konzulné négy kisgyermeket és négy pompás fajtiszta afgán agarat hagyott maga után. És férjét, a hentesképű, alacsony urat.

– Meg vagyok döbbenve – tértem azonnal a lényegre, amit ő félreérthetetlen mozdulattal, franciás könnyedséggel elhárított. Ő ugyanis Bejrútban járt iskolába a franciáknál, ott tanult meg viselkedni. Legyintése egyúttal tessékelő mozdulat is volt, betessékelt a fogadószobába, a karosszékbe, a nyitott bárszekrény közelébe.

A konzultól távol állt mindenféle muzulmán gesztus, így például, ami a szeszes italokat illeti, nemhogy titokban szívesen kortyolgatott, de, mint ezt megfigyelhettem, külön kedvtelését lelte abban, ha kedvenc italait szín és címke szerint aznapi hangulatának megfelelően átcsoportosíthatta. Bejrútban, a franciáknál nevelkedett, a neve mint jó katolikusnak nem Musztafa, Hasszán vagy Manszur volt, hanem Pierre. Pierre most Chartreuse‑t töltött, talán éppen a zöld volt az aznapi gyász színe.

Lett volna elég kérdeznivalóm: négy pompás afgán agár, négy kisgyermek, az már nyolc fő; nem beszélve a buja kis kertről, a nyesegetni való rózsákról, azáleákról, rhododendronokról, meg az üresen maradt hitvesi ágyról. De nem kérdeztem semmit, hanem azt mondtam:

– Az elhunyt kitűnő asszony volt.

Közben arra gondoltam: kitűnő asszony például ez a fehér köpenyes szakácsnő, a tömött kerek farával és tudományával, példának okáért ezzel a tűzdelt hideg birkacombbal, amit a gyász óráiban szopogatok. A konzul csak elnézett fölöttem, és megjegyezte:

– Ezentúl gyakrabban is tiszteletét teheti. – Saját kezefejére bökött. – Bizonyára hamarosan begyógyulnak a sebei.

– Tessék?

– Mondok valamit – suttogta a konzul, hogy a szakácsnő, akinek pompás árnyéka az ajtóüvegre vetült, ne hallja. – Mások is járnak ilyen kicsi sebekkel a kezükön, pontosan ugyanazon a helyen. Elég sokan, bizony. Tegye túl magát ezen a dolgon. Szerdánként szívesen látom egy-egy partira.

Biliárdra gondolt, ezt is Bejrútban, a franciáknál tanulta, meg a pezsgőbontás ördöngös titkait. Mert mondanom sem kell, nem maradtunk meg a Chartreuse-nél meg a hideg birkacombnál. Nem zavart meg senki, bármily friss volt a halott, egyetlen részvétlátogató sem érkezett. Biliárdoztunk, és én élveztem, milyen gyönyörűek a zöld posztón guruló piros és fehér golyók, biztos ezek hát az ünnep és gyász színei, ősi perzsa színek.

Valahol

Tanyai lány

A csónakban öt öregasszony ült. Egy férfi evezett. Magasabban és távolabb telefonoszlopok sora húzódott, tövükben most csapott össze a két oldalról érkező víz. A férfi elengedte az evezőket, s a csónak most egy helyben forgott.

– Egy lány – mondta az első öregasszony.

– Egy lány – mondta a második is.

– Cigarettázik.

– Már bokáig áll a vízben.

– És cigarettázik.

– Fázom – mondta a harmadik öregasszony. Ez az öregasszony nagyon vizes volt.

– Hogy mi van?

– Egy lány – mondta a negyedik öregasszony az ötödik öregasszonynak. – Már bokáig ér neki.

– Hé! – kiáltotta az evezős férfi a lánynak. – Te mit csinálsz ott?

– Semmit! – kiáltotta vissza a lány.

– Na gyere hamar.

– Nem megyek! – kiabálta a lány.

– Ne viccelj. Nincs időnk.

– Gyere, kislány, gyere – kiabálta az ötödik öregasszony.

– Menjünk – mondta a harmadik öregasszony, aki nagyon vizes volt. – Menjünk, ha nem jön.

– Én nem tudok bemenni – kiabálta az evezős férfi. – Semmiképpen sem tudok odamenni.

– Nem kell idejönni – kiabálta vissza a lány.

– Akkor gyere. Már a lábszáradig ér. Már térdedig ér.

– Nem megyek – kiabálta a lány. – Tanyai lány vagyok.

– Miféle lány vagy? – kérdezte kiabálva az evezős férfi.

– Tanyai lány vagyok. Nem megyek.

– Mit mondott? Miféle lány? – kérdezte a harmadik öregasszony a negyedik öregasszonytól.

– Azt, hogy tanyai lány.

– Ki az a tanyai? Mert én nem ismerem.

– Én sem ismerem.

– Én sem.

– Tudsz úszni? – kiabálta az evezős férfi.

– Tudok – kiabálta a lány.

– Akkor gyere. Csak egy kicsit kell. Attól addig.

– Nem megyek.

– Nem jön – mondta az első öregasszony. – Nem akar.

– Menjünk – mondta a harmadik öregasszony.

– Tudsz oszlopra mászni? – kérdezte az evezős férfi.

– Tudok – kiabálta a lány.

– Akkor mássz fel.

– Nem mászom. Tanyai lány vagyok.

– Nem mászik, azt mondja – mondta az ötödik öregasszony.

– Már a combját locsogja nekije.

– Menjünk, ha nem jön – mondta a harmadik. – Én nagyon fázom.

– Várjunk – mondta az evezős férfi. – Amikor a melléig ér, akkor idejön.

– Még cigarettázik – mondta a negyedik öregasszony.

– Ezt még elszívja, aztán jön.

– Hol a tanyátok? – kiabálta a férfi.

– Ott.

– Ott nincs semmi.

– Ott van.

– Hát a tanyaiak hol vannak?

– Ott vannak.

– Ott nincs senki.

– Ott vannak.

– Mit mond? – kérdezte a harmadik öregasszony.

– Azt, hogy ott vannak – mondta a negyedik.

– Akkor nincs egyedül.

– Hát biztos.

– Ott vannak, csak nem látszanak.

– Valaki adhatott neki tüzet is.

– Még meggyújt valamit.

– Menjünk.

– Igazán menjünk.

– Na jössz? – kiabálta az evezős férfi. – Nem tudok odamenni. Nem kerülhetek sodrásba.

– Nem megyek – kiabálta a lány.

– Most már a melledig ér – kiabálta a férfi. – Most már elindulhatsz. Lökd el magad szépen az oszloptól. Most már pont a melledig ér.

– Hagyja a mellemet – kiabálta a lány. – Tanyai lány vagyok. Ne kössön a mellembe.

– Menjünk – mondta a harmadik öregasszony. – Meghűlök.

– Kellesz a francnak! – üvöltötte az evezős férfi. – Kell a francnak a melled. Már a válladig ér.

– Menjenek a dolgukra – kiabálta a lány.

– Menjünk a dolgunkra – mondta a negyedik öregasszony. – Igaza van.

– Fulladj meg! – üvöltötte az evezős férfi, aztán az öregasszonyokhoz fordult. – Bár kiköthetnénk még az akácosban. De nem hiszem, hogy még kiköthetünk.

– Kössünk már ki valahol – mondta a másik öregasszony.

– Bár lenne még egy evezősünk.

– Bár lenne egy kis hátszelünk.

– Né, a feje még künn van. Az még egészen jól látszik.

– De már nem egészen.

– Az ott épp a szája.

– Az nem. A szája már nincs künn, az biztos.

– Kialudt a cigaretta.

– De az orra neki, az még künn van.

– Az ott az orra.

– Az nem az orra. Az valami egyéb. Az nem orr.

– Hát mi a fene?

– A füle.

– Az magának fül?

– Mit mondott?

– Azt, hogy nem fül.

– Mert nekem rossz a szemem.

– De az ott még az.

– Micsoda?

– Az.

– Az nem az.

– Nem is annál az oszlopnál állt.

– Melyik oszlopot mondja maga?

– Én aztat ott. A másik kettő között.

– Én meg aztat.

– Én meg aztat.

– Én meg aztat.

Sehol

Hekk

Hekknek ez a gúnyneve volt, a rendes nevét soha nem tudtuk meg. Nem is tudtunk róla más semmit, csak azt, hogy állítólag itt-ott rossz fát tett a tűzre, ezért a környéken már többen is kézre akarták keríteni.

Akkoriban az Ilszk melletti Hlinka-tetőn már évek óta mészkővel foglalkoztunk, jobb híján a telet is a telepen töltöttük, amikor Hekk egy karácsony előtti napon odakeveredett. Négyen laktunk ott, Bulbuk és Kován, az ikrek, Helga néném, aki szerelmes volt beléjük, én pedig korábban mindenes segédnek csatlakoztam hozzájuk.

Ősz legvége vagy inkább már a tél eleje lehetett, éppen leálltunk az égetéssel, és már csak a tüzelőnek való farakásokat építgettük a telep köré a fennsíkot látogató zord keleti szelek ellen, amikor kilátogatott a tetőre Juszuff, az új gazda, aki a kőfejtőt, mellette a két kemencével nemrég megvette. Terepjárójával a fejtés előtti kis placcon állt meg, ahol egy nagyobb kocsi is meg tudott fordulni. Az ikrek már korábban meghallották, ahogy lennebb, a járatlan szerpentineken ropognak a befagyott tócsák a kocsi kereke alatt, kimentek elébe, hogy a szirtek alatt várjanak rá.

Helga nénémmel eleinte a lakóvagon ablakából kinézve még találgattuk, hogy ki lehet az, akinek ilyenkor támad kedve a tetőre kilátogatni, de mivel a telephez vezető utat még lenn a völgyben sorompó zárta el, ez csak az új gazda lehet, akinek kulcsa volt hozzá.

Mivel addig közelről még nem láttam arabot, mintha dolgom lenne arrafelé, én is kimentem a kőfejtőhöz, Helga pedig a nyitott nyári konyhából figyelte, mi készül.

A kőfejtés közelében egy hullámbádoggal fedett, hevenyészett, nyitott műhelyben munkapad állt, mellette egy szekrény és két láda a fejtésre való szerszámokkal. Mivel a rohanó felhőkből éppen valami jeges dara hullott, Kován és Bulbuk a tető alá húzódva beszélgetett Juszuff-fal, én pedig a közelből figyeltem őket.

Az új gazda fekete melegítőruhát, fehér tornacipőt viselt, fején pedig ellenzős sportsapkát, arcából kevés látszott. Egy nagy táskával érkezett, amiből egy zsírfoltos csomagot és néhány kétliteres műanyag palackot vett elő, és sorban kitett mindent az asztalra. Azt mondta, mivel év vége közeledik, hozott egy kis kolbászt és bort az ünnepekre, ezután kezdett óvatosan jövetelének az igazi céljáról beszélni. Hogy hamarosan, talán már a közeli napokban keresni fog minket egy suttyó kis fickó, Hekknek hívják, szegénynek nemrég meggyűlt a baja a környéken néhány emberrel, végül a pandúrokkal is, ezért most egy ideig bújtatni kellene a telepen. Itt a tetőn, ahol télen nem fordul meg senki, biztonságban ellehetne egy darabig. Aztán alkalmas időben, tél végén vagy legkésőbb a tavasz első napjaiban ő jön majd érte személyesen, és elviszi. Mindjárt ki is tett az asztalra a palackok mellé egy köteg, gumikarikával átfogott kupont, amilyent a környékbeli kantinokban lehetett élelmiszerre, dohányra, italra vagy az ilyen eldugott helyeken fontos holmikra, szappanra, gyertyára, elemre beváltani, hogy abból vegyünk Hekk számára ezt-azt, ha majd valamire szüksége mutatkozik. Ami megmarad belőle – ez pedig bizonyára a jegyek nagyobbik része lesz –, azt majd megtarthatjuk magunknak. Csak Hekkről ne tudjon rajtunk kívül senki, és tél végéig úgy őrizzük, mintha a saját vérünkből való lenne.

Mivel az új gazda korábban csak egyszer járt kinn a telepen, amikor megvásárolta, Bulbuk és Kován alig ismerte. A hírre, hogy hamarosan egy idegen érkezik közénk, hirtelen egyikük sem bírt megszólalni. Egy darabig csak nyeltek, nézték a hat palack bort, és ahogy a szél borzolja, lapozgatja a gumikarikával átfogott kuponjegyeket. Fura kívánság volt, eleinte nem is nagyon értették. A tavasz kezdete pedig, amiről az arab beszélt, még messze volt.

Bulbuk volt, aki végül megszólalt. Hogy őket a környéken nem valami szívélyes és barátságos embereknek ismerik, másként nem a komisz szelektől látogatott Hlinka-tetőn élnének. De ha Juszuff úr a pártfogoltja számára búvóhelyül mégis ezt a kietlen tanyát szemelte ki, hát nincs más választásuk, néznek elébe, meg nem tilthatják neki. De nem is örülnek annak, ami vár rájuk. Abban az egyben azért máris bizonyos lehet, hogy ők az illetőt soha nem fogják elárulni, mivelhogy egyébként, minden rossz hírük ellenére egyenes és nyakas emberek. Azonfelül azonban dőreség lenne bármi másban rájuk komolyan számítani. Mert itt a rideg magaslatokon az évek során átszállt rájuk is a kövek természete, ők bizony kemény, szótlan, maguknak való, szívtelen emberek.

Közben a munkapadot bámulták zavartan, a borospalackokkal, a repdeső kuponokkal. Mire Kován is mondott volna a maga módján egyet s mást, hogy pontosan a rossebnek és a nehéz nyavalyatörésnek kell ide nekik pont az ínséges téli hónapokra nyűgnek, koloncnak egy ismeretlen valaki, a gazda máris visszaült a terepjárójába, és elhajtott.

Ahogy néztek az arab távolodó terepjárója után, már csak egy-egy megkésett, tétova káromkodásra futotta. Az ikrek röstelkedve, talán szokatlan gyámoltalanságukon csodálkozva bámultak egymásra, hogy hol volt az eszük, amikor a beígért jövevényt a gazdával együtt nem kívánták mindjárt a pokolba. Közben indulatosan bámulták a kolbászos csomagot is, a borosflakonokat, végül sötét gyanakvással a kuponokat. Alig mertem a közelükbe menni.

Akkor indultunk el mindhárman zavartan visszafelé, amikor Juszuff már rég eltűnt a lombtalan cserjésben, és hallatszott, ahogy lennebb, a hordalékkal teli úton a felcsapódó kövek egyre halkulva csörömpölnek a kocsi alvázán. Bulbuk zsebre gyűrte a köteg kupont, aztán két-két palackkal a hónunk alatt visszaballagtunk a lakóvagonhoz.

Kemencéink, amelyekben a követ égettük – egy kisebb, régimódi, parasztos és egy olyan felültöltős, tágasabb –, a szirtek árnyékában, a kőfejtés közelébe épültek, valamivel távolabb, kerekeivel földbe süppedve állt a szállásunk, az ócska lakóvagon. Mivel négyen éppen hogy elfértünk benne, Helgának ráadásul már mocorgott valami a hasában, így még egy személy számára ott már nem lett volna hely, ezért még aznap berendeztem Hekknek az istálló padlásán egy kis kuckót, ahol majd meghúzhatja magát. Az égetett meszet tavasztól késő őszig, a környék falvait járva egy bádoggal bélelt szekérből árultuk, így az istállóban két kis mokány lovat is tartottunk, azok melege egyenesen a padlásra szállt, el lehetett lenni ott téli fagyos éjszakákon is. Amellett a nagyobbik kemencében télen is igyekeztünk ébren tartani a tüzet, sugárzó melege az istálló falát is elérte.

Közben nemhogy néhány nap, de talán egy-két hét is eltelt, és Hekk nem jött. A két mester nem beszélt róla, csak Helgának jutott olykor eszébe, amikor látta, hogy valahányszor nyílik a lakóvagon ajtaja, a légvonattól a polcon repdesni kezdenek a gumikarikával átfogott kuponok. Abból tudni lehetett, a gazda nem véletlenül hagyta nálunk. Hogy Hekk, akit szerte a járásban már csendőrök keresnek, valahol csak az alkalmas időt várja, és beállít. De szó amúgy nem esett róla.

A végén aztán csak megjött. Már épp karácsony valamelyik előnapja lehetett, mert a Hlinka-fennsíkra ereszkedő egyre komorabb hófelhőkből aznap kora reggel óta, ahogy a szél hozta valahonnan, távoli harangzúgás hallatszott. Havazni is kezdett, és ezzel kezdetét vette a szeszélyes tél a Pitvarszk fölötti, mészkőszirtekkel övezett magaslatokon. Bulbuk a nap folyamán néhányszor eltakarította az istállóba, a nyári konyha felé és az árnyékszékre vezető ösvényről a havat, este pedig, mivel fogytán volt az üzemanyag, és aznap már nem szándékozott a fészerben lévő áramfejlesztőt beindítani, letakarta egy nejlonfóliával. Később újra kiment, és a lepedő sarkára köveket helyezett nehezéknek, hogy amikor hajnalban fölkel a szél, el ne ragadja róla.

Ahogy ott matatott, a havazás sűrűjéből, valahonnan a csend mélyéből, de mégis már a közelből valami csilingelés-félét hallott. Mint amikor véletlenül, egy hirtelen mozdulattól megcsörren valami. Visszament a lakóvagonba, és szólt a testvérének, hogy valaki jár a közelben, engem pedig kiküldött a fészerbe, hogyha tényleg az a bizonyos Hekk lenne az, vegyem le a nejlonfóliát az áramfejlesztőről, és mégiscsak indítsam be. Addig is meggyújtottak egy karbidlámpát, kiálltak a lépcsőre, és ide-oda lóbálva integettek vele. Amikor az alak előkerült a farakások mögül, Bulbuk rákiáltott.

Szólj, ha te vagy az, akit Juszuff úr küldött. És mondd hamar a nevedet.

Hekk vagyok, bazdmeg, hallatszott ekkor a homályból.

Alacsony, girhes alak volt, az imbolygó lámpafényben vörös kecskeszakálla villogott, és ahogy megállt előttük, és porolni kezdte magáról a havat, zubbonyán csilingelni kezdtek a fémgombok. Valami viseltes egyenruhaféleség vagy kóbor mutatványosok öltözéke lehetett. Zsinegvégen valami henger alakú dolgot is húzott maga után a hóban. Nem lehetett látni, mi az, mert tele volt ráfagyott jégrögökkel.

A csomagod az, vagy mi a fene, kérdezte mindjárt Kován. Hogy csak úgy a hóban vonszolod magad után.

Csak egy mókus, mondta Hekk.

Tényleg? És mi a fenét akarsz vele?

Két napja nem ettem. Holnap, ha kialudtam magam, megsütöm.

Ezzel a zsineg végét a lépcső melletti karóhoz kötötte. Más csomagja nem volt.

És ha mókus, akkor a farka, az hol van neki, kérdezte újra Kován.

Hekk lenézett az állatkára. Képzeld, úgy látszik, nincs neki. Nem is láttam, hogy lett volna, de lehet, volt, csak útközben leszakadt róla, mondta.

Annyira tele volt hóval, jéggel, hogy nem látszott, miféle állat, amit Hekk mókusnak nézett.

Hekk megigazította fején a sapkát, aztán mégis levette, és lerázta róla a havat. Ahogy rázta, újra megcsörrentek zubbonyán a sűrűn egymás mellé varrt rézgombok.

Nincs valami jó szagod, mondta Bulbuk.

Nincs hát. Ha nincs, hát nincs. Mitől lenne.

Csak azért, mert mi itt nem vagyunk büdösek. És miféle ez rajtad? Nem képzeled, hogy nekünk itt naphosszat csörögni fogsz vele, mint a karácsonyi angyalok. Az ilyen maskarát nem bujkálásra találták ki.

Ez volt ott, bazdmeg. Épp nem volt más, amit fölvegyek, ha érted, amit mondok.

Értem, de minket idegesítesz vele.

Mondom, hogy nem volt más. Sietni kellett, és csak ezt tudtam magamra kapni, ha így jobban érted.

Csilingelsz a világban, mintha jelezni akarnád, merre jársz, közben, úgy tudom, Juszuff úr nem szeretné, ha valakik rád találnának.

Nem hát. Persze hogy nem szeretné. Mert azzal aztán már neki is annyi. És most mutassatok egy jó kis vackot, mert le akarok feküdni.

Megjött hát Hekk. Csak a gúnynevét tudtuk. A többi csak sejtelem volt, ingoványos mély titok. Szótlanul telt az este. Mivel korábban beindítottam az áramfejlesztőt, halványan pislákolt egy égő a lakóvagonban. Eszegettünk valamit, aztán elalvás előtt a gyér fényben Helga még felolvasott egy-két történetet a folytatásos históriákkal teli füzetekből.

Hekkről több szó sem esett.

Reggel, amikor kimentem a lakóvagon mögé, az állatka, amit Hekk zsinegvégen húzott magával, ugyanott hevert behavazva, a lépcsők előtt, ahova este kikötötte. Kihoztam a nyári konyhából a nyírfavesszőköteget, és lesepertem róla a havat. Lestem, hátha jeges bundája fölött látok gyenge páracsíkokat remegni, ha netán még pislákolna benne valami élet, de ahogy a nyírfa seprűvel félretoltam az útból, felfordult és úgy maradt.

Később, amikor Kován kiment, hogy ellássa vízzel, takarmánnyal a két lovat, ugyanott hevert mozdulatlanul a hóban. Lehajolt, leoldozta nyakáról a zsineget, kétrét hajtotta, és az ajtó kilincsére tekerte. Aztán vette a hólapátot, az állatka teteme alá nyúlt vele, és a két kemence közé dobta. Miután ellátta a lovakat, szólt, hogy menjek, nézzem meg a kölyköt, és mondjam meg neki, hogy ha enni akar, talál valami kását a nyári konyhában a gáztűzhelyen, ha nem szereti hidegen, begyújthat alatta. De úgy készüljön, hogy még mielőtt enne, vagy bármit csinálna, Helga tetőtől talpig meg fogja mosdatni. Amilyen szagokat maga körül áraszt, közöttünk így nem maradhat.

Bementem az istállóba, felmásztam a létrán néhány fokot, és benéztem a padlásra.

Hekk ébren volt, ült a homályban, derékig szalmában.

Gyere le, egyél valamit. Van kásánk egy egész lábassal. De előtte megfürdetünk, hogy múljon el a szagod.

Hekk nyújtózkodott, nem mondott semmit.

Van itt melletted egy láda, abban találsz tiszta ruhát, egy másik mészégetőé volt, aki megszökött tőlünk, s a holmija itt maradt. Válogass belőle, és majd azt is hozd le magaddal, mert azt a maskarát, amiben jöttél, nem veheted fel többet.

Te ki a fene vagy itt, hogy csak magyarázod, hogy mit csináljak.

Csak mondom, amit Bulbuk és Kován üzen neked. Ha nem vetted volna észre, ikrek, ami azt jelenti, egyformán nem szeretik, hogy idejöttél a nyakunkra, látni se bírnak, és nem is igen akarnak beszélni veled. Juszuff úr pedig azt mondta, csak úgy tavasz elején jön érted. Addig mit akarsz csinálni. Tavaszig? Viccelsz, mondta Hekk.

Mert arra gondoltam, tudnál nekünk segíteni. Például a fejtésnél. Télen meleg vízzel öntözgetjük a követ, így tágítjuk benne a repedéseket. Tudod, ahogy a víz megfagy a résekben, tovább feszíti. Így aztán tavasszal könnyebben tudjuk kifejteni.

Ne mondd, tényleg? Na, hagyjál már. Mondom, hogy viccelsz, csak nem veszed észre. Juszuff azt hiszi, hogy majd itt verem neki a pöcsömet tavaszig?

Hanem mit csinálsz?

Honnan tudjam? Holnap vagy holnapután majd elindulok valamerre, aztán meglátom. Ki tudja, az is lehet, hogy feladom magam.

Juszuff úr veled kapcsolatban nekünk más dolgokat mondott. Hogy amíg érted nem jön, itt maradsz, mert valakik megharagudtak rád. Hagyott itt bőven kupont is, hogy tartsunk jól belőle, erre te máris el akarsz menni.

Aztán szarom bele. Nem várom meg, hogy a végén kutyákat küldjenek rám, mert akkor rábasztam. Kitalálok valami jó kis dumát, amivel meghülyítem őket, aztán szépen besétálok az őrsre, mert ezt a Juszuff-féle bulit nagyon meguntam.

Te is tudod, hogy csak képzelődöl, mert nem mehetsz sehova. Keress magadnak tiszta ruhákat a ládában, aztán gyere le, mert amíg meg nem fürödtél, nem nyúlhatsz semmihez.

Miután Hekk kiválogatott magának a ládából alsóneműt, egy posztónadrágot, amihez később megtalálta a zubbonyt is, végül a láda mellett egy pár gumicsizmát, lejött a padlásról. Először csak körülnézett, hogy mi hol van a telepen. A lakóvagon mögött megpillantotta az árnyékszéket, bement, elvégezte a dolgát, aztán ahogy jött csörögve visszafelé, látta, hogy az állatka, amit ő mókusnak hitt, nincs ott, ahova este a karóhoz kötötte. Észrevette, hogy a nyári konyhából figyelem, és odakiáltott.

Hallod? Mi a faszt csináltatok vele?

Ott van, nézd csak, és odamutattam, a kemence mellé, ahova korábban Kován dobta.

Hekk erre odament, megrugdosta, és a fülénél fogva fölemelte. Mindjárt el is akarta onnan hozni, hogy mielőtt mosakodni kezd, nyúzza meg, és tegye is oda sülni. De én nem hagytam.

Szó se lehet róla. Kihűl a vized, és amíg meg nem fürödtél, nem nyúlhatsz semmihez.

Nem szeretem, hogy mindenbe belepofázol. A végén úgyis azt csinálok, amit akarok. Hunyorogva, halkan, kicsit olyan sziszegve beszélt.

Helga néném látta, hogy Hekk előkerült, ő is előjött, és a gáztűzhelyen álló nagy fazék meleg víz mellett várt rá. Mondtam Hekknek, üljön le a padra, tegye le maga mellé a ruhákat is, és amíg kihozom a dézsát a fészerből, máris kezdjen vetkőzni, a levetett ruháit pedig, miután mindent, amire még szüksége lehet, kivett a zsebekből, dobja maga elé a földre.

Hekk mérgesen nézett rám, kiköpött, de lassan nekilátott és levetkőzött. Beleállt meztelenül a dézsába, Helga pedig egy kannával a fazékból merve meleg vízzel öntözgette. Ezalatt összeszedtem a földről a ruháit, átkötöttem a derékszíjával, és mivel Kován már korábban megmondta, mi történjék vele, kivittem a nagyobbik kemence elé, amelyikben télen is élesztjük a parazsat. Nemrég tettem rá néhány fahasábot, a kövek mögül kihallatszott a tűz dohogása. Kinyitottam a tüzelőnyílás ajtaját, és Hekk ruháit belöktem a tűzrácsra. Vettem a kétágú villát, amivel a tűztérben a rúdfát vagy a hasábokat rendezgetjük, és amikor láttam, hogy senyvedni, füstölni kezd, a villával még beljebb toltam. Megvártam, amíg lángra lobban, akkor rácsaptam a kemence ajtaját. Csípős szürke füst bukott elő a kemence kürtőjén.

Hekk ekkor már törülközött.

Akkor láttam, hogy a szutyoktól összeragadva, vörös csimbókokban lóg a haja, ezért szóltam, hogy mielőtt teljesen felöltözne, mossa meg a haját is. Ekkor már rajta volt a nadrág, úgy hajolt a dézsa fölé. Helga szappanreszeléket szórt a hajába, és ahogy korábban, a kannából meleg vízzel öntözgette.

Mivel észrevettem, hogy Hekk levetett bakancsa ott maradt, fogtam, és azt is kivittem a kemencéhez, és bedobtam a többi közé, a tűzbe.

Még a haját mosta, amikor Hekk meglátott, hogy a kemence közelében vagyok, és odakiáltott, hogy hozzam el neki onnan a mókust. Mivel a zsineg már nem volt az állat nyakán, kézzel pedig nem akartam hozzáérni, a hólapáttal nyúltam alája, odavittem, és ledobtam a konyha elé a hóra.

Miután haját is félig-meddig szárazra törölte, Hekk mindent magára vett, amit a padlásról, a ládából magával hozott. Az elszökött mészégető, bár Hekkhez hasonlóan alacsony termetű volt, de még nála is kisebb lehetett, mert a kölyök a nadrágot csak cibálásra, nagy nehezen tudta magára húzni, és alig bokáig ért neki, zubbonya ujjából pedig kilátszott csontos, vörös csuklója. De nem szólt semmit, csak néha mérgében maga elé köpött.

Elvette az asztalról a zsebkését, amit korábban kitett a zsebéből, letérdelt, és anélkül, hogy sokat bajlódott volna vele, hogy például lábánál fogva kikötözte volna valahova, ahogy a nyúzni való állatokat szokás, ott a hóban térdelve nekiesett, és néhány durva mozdulattal felhasította az állat gereznáját, és mintha csak valami könnyű ruhadarab lett volna, letépte róla. Fura is volt, hogy olyan könnyen lejött az állat testéről. Lehetett menyét, pele, akár egy süldő kis borz is. Hekk a megnyúzott állatot, ahogy volt, mindjárt rá is akarta dobni a gáztűzhelyre, a rostélyrácsra, de mivel elég rossz szaga volt, és ki sem volt belezve, Helga nem engedte. Még egy lábast se adott neki, hogy később esetleg abban próbálja megsütni, hanem az orrát befogva elfordult tőle.

Ekkor azt mondtam Hekknek, ha továbbra is gusztusa lenne rá, és mindenáron meg akarná enni, süsse meg a kemencében. Ha majd kibelezte, mert úgy látom, azt elfelejtette, elhelyezem neki a tűzrácson az izzó parázs fölött. Erre azt mondta, neki semmi baja a belekkel, a mókus tiszta állat, mert fakérget, makkot és mogyorót eszik.

Úgyhogy elhoztam a kétágú villát a kemence mellől, a megnyúzott állat alá nyúltam vele, hogy visszavigyem a kemencéhez. Közben, mivel láttam, hogy Hekk még hátramarad, és Helgával kezd beszélgetni, megálltam fülelni.

Figyelsz rám, asszony, hajolt Hekk a nénémhez, és feje egy mozdulatával maga mögé, a lakóvagon felé intett. Mondd csak, melyiktől nő a hasad?

Az egyiktől. De lehet, mind a kettőtől, mondta neki Helga.

Mert akkor kéne beszélj azzal az egyikkel vagy mind a kettővel. Tudom, hogy Juszuff kuponokat hagyott nálatok, hogy belőle költsetek rám is. De mivel én holnap elmegyek, dumáld meg vele, hogy adja ki nekem a részemet.

Nincs neked ott semmiféle részed, mondta Helga. Megeszed, amit kapsz, mi meg csak levonjuk az árát belőle.

Így képzeltétek? Akkor csak tudd meg, hol tartja, és én majd elveszem onnan, bazdmeg. Nehogy azt hidd, hogy itt hagyom nektek, hát nem látod, hogy nézek ki? Kell a dohány, hogy valami rendes rongyokat vegyek belőle. Legyen rajtam valami, amikor feladom magam.

Ekkor közbeszóltam. Tudod mit, Hekk? Próbáld meg te az ikrektől elkérni. Akkor legalább megtudod, hányadán állsz velük.

A megnyúzott állatot a kemencéhez vittem, és amikor odaért Hekk is, fél lábbal felrúgtam a tüzelőnyílás ajtaján a kallantyút, hogy az ajtó kinyíljon.

Tényleg a belével együtt akarod?

Mondtam, bazdmeg, csak elfelejtetted.

A villával megint a megnyúzott állatka alá nyúltam, bedugtam a nyíláson és egészen a rácsig toltam vele, aztán hirtelen kihúztam alóla, az pedig ott maradt. Visszarúgtam az ajtót a nyílásra.

Tessék, csinálj vele, amit akarsz.

Ha a tetőn olyan az idő, és éppen nem alvással töltjük a napot, mi télen is dolgozgatunk, mindig akad mit tenni. Mivel a hóesés még hajnalban elállt, az ikrek a hosszú nyelű hókaparó lapátokkal most a kőfejtéshez készültek, ilyenkor ott a helyem nekem is. Havazás után felnyúlunk a lapáttal a szikla tetejére, és megfelelő helyen kupacokba gyűjtjük a havat, hogy amikor majd enyhül az idő, a lecsorgó olvadék töltse ki a kő repedéseit. Mivel a kő belsejében a víz éjjelente újra meg újra megfagy, tovább tágítja a réseket, így tavasszal, amikor majd megfúrjuk, könnyebb lesz a feszítővasakkal kifejteni.

Ahogy ott a sziklát kaparásztuk, elmondtam nekik is, amiket Hekktől hallottam. Hogy nem áll szándékában itt maradni, máris elmenni készül, mert attól tart, hogy kutyákkal fogják keresni, akkor pedig jobban jár, ha még azelőtt feladja magát. És hogy tud a kuponokról is, ha kell, erővel is elvesz belőle, mert abból számít magának valami ruhát venni.

Az ikrek csodálkozva néztek egymásra, hogy most mi akar ez lenni. Aztán csak megkeményedett az arcuk. Nem is mondtak semmit, újra és újra egymásra néztek, ikrek voltak, ugyanazt gondolhatták. Úgy tettek, mintha Hekk dolgai nem érdekelnék őket, de én már ismertem őket, tudtam, mit rejt mogorva hallgatásuk.

Dél körül nagyjából már befejezni készültünk a munkát, amikor kijött a fejtéshez Helga. Hogy akkor most tényleg karácsony van? Mert akkor megsüti azt a kolbászt, amit Juszuff ajándékba hozott, és megbont hozzá két savanyúkáposzta-konzervet, és ha gondoljuk, főzhet mellé néhány krumplit is.

Krumpliból legyen bőven a káposzta mellé, mondta Kován, és majd forgassa bele alaposan a kolbász zsírjába, de mivel itt van ez a suttyó kölyök, ha nem is eszünk együtt vele, számítson rá is. Káposztából például öt személynek a két konzerv biztos nem lesz elég.

De nagyon is elég lesz, mondta erre Helga, ő úgy látja, hogy Hekk ma már nem fog velünk enni. Mert miután kivette a kemencéből, zsebkésével nyiszitelve ott helyben majdnem a felét megette annak az állatnak, amit ő mókusnak nézett, kevéssel utána pedig ki is hányta. Azután kétrét görnyedve csoszogott el az istálló felé, de már útközben kétszer leült a hóba. Már nem is bírt a létrán a helyére fölkapaszkodni, csak eldőlt a lovak mellett. Ott nyöszörög azóta is a szénában.

Rendben, mondta Bulbuk, ha tényleg így van, akkor a krumpli mellé négyünknek elég lesz két doboz káposzta is. És mivelhogy tényleg karácsony van, együnk meleg falak között a vagonban. Ha szűkösen leszünk is, még mindig jobb, mintha a tányérunkon dermedne meg a krumpli a nyári konyhában.

Így aznap a lakóvagonban ebédeltünk.

Helga alighogy belepiszkált a káposztába, megszólalt bánatos hangon.

Kezdte mondani, hogy tavaly bizony lementünk Ilszkbe, Lintzmájerhez karácsonyi podlenkát enni. Lintzmájer asztalt terített nekünk, valódi abrosszal, és gyertyát is gyújtott, és amíg ettünk, a pult mögött harmonikázott. Hogy most aztán a kölyök miatt nem mehetünk sehova. Neki már reggel eszébe jutott a tavalyi podlenka, és azóta egyfolytában csak a Lintzmájer podlenkáját kívánja.

Ahogy ezt elmondta, abba is hagyta az evést, és elfordult az asztaltól, hogy ne is lássa, ahogy eszünk.

Erre mindjárt mondták is neki az ikrek, hogy persze, ő mostanában úgy van, hogy mindenre csorogni kezd a nyála, pedig tudhatná, hogy ahogy belekóstol, többet már nem is kívánja. Már nem is tudom, melyikük, Bulbuk vagy Kován mondta, de utána már mind a ketten egyszerre kórusban, ha már annyira podlenkás a kedve, egyedül is lemehet Lintzmájerhez. Különben egész nap egyebet se hallanánk, csak hogy a kölyök miatt az idén nem tudott podlenkát enni. Tessék, menjen le, már holnap reggel, lemehet, ha annyira kívánja. Ha korán elindul, délire lent van Lintzmájernél, megeszi a podlenkát, és már indul is vissza. Legfeljebb megkéri, hogy csomagoljon nekünk is vagy két-három adaggal. Van Lintzmájernek olyan fedeles, jól zárható nejlondoboza, szóljon idejében, hogy egyenesen abba csomagolják, abból nem csorog ki a leve. Ha pedig hazajövet benéz a katonákhoz, hozhatna tőlük egyúttal elemeket, hogy legyen a rádióba meg az elemlámpába. Sötétedés előtt már itthon is van.

Miután ettünk, szokás szerint elnyúltunk a priccsen. Valamelyikük, talán Bulbuk lehetett az, szinte már félálomban azt motyogta, menjek, nézzem meg a kölyköt, és ha még mindig a szalmában hever, ahogy Helga utoljára látta, küldjem fel a helyére, a padlásra, nehogy valamelyik ló rálépjen. De ahogy ezt elmondta, máris hallottuk künn a havat ropogni, és az ablakból azt láttuk, hogy Hekk lógó nadrággal, támolyogva közeledik az árnyékszék felől, szédelegve bukdácsol a kemencék között.

Valamivel később utánamentem, hogy lássam, mi van vele. Ahogy elhaladtam a nyári konyha előtt, megláttam a félig sült állat maradékát az asztalon. Nyirkos faggyúba dermedve hevert, ahogy Hekk odadobhatta, miután már nem bírt többet enni belőle. Mellette leszopott csontocskák hevertek.

Mint a halálra ítélt ember félbehagyott vacsorája, ami az asztalán maradt, miután kivitték a vesztőhelyre. Egy moziban egyszer így ért véget egy szomorú történet. Igaz, ott a vacsora fölött még pára lengedezett. A kihűlt sültön, mintha épp bundája kezdene nőni, már meredező jégtüskék csillogtak.

Hekk az istállóban a földön hevert, a szalmában elnyúlva.

Hekk, hallasz engem?

Hekk hallgatott.

Hekk, Hekk! Reggel még olyan nagy pofád volt, ugye-ugye. Bulbuk és Kován urak meghallották, hogy a szénában heversz a lovak mellett, ezért azt üzenik, hogy menj fel a helyedre. És azt is, hogy gondold meg, miket forgatsz a fejedben. Azt már csak én mondom neked, hogy ne várd meg, amíg ők szólnak hozzád, mert mind a ketten nehéz emberek. Kár volna őket valamivel pont karácsonykor felbosszantani.

Hekk csak sokára szólalt meg. Vacogva, halkan, szaggatottan makogott, hogy alig lehetett érteni. Hogy vigyek neki valahonnan egy takarót, mert mászkál benne a hideg. Hogy hányik egyfolytában, és mindjárt megint ki kell hogy menjen újra, mert egy jeges kígyó tekeredik a gyomrában. Mintha egy vederből beszélt volna, és mintha tele lett volna a szája valamivel.

A padláson levő ládából lehoztam még néhány rongyot és ráterítettem.

Hekk felhúzott lábbal ide-oda forgolódott a szénán, amikor a nyitott ajtó felől néha ráesett a fény, látszott, hogy homloka verejtéktől csillog. Amikor aztán menni készültem, újra megszólalt.

Figyelsz, bazdmeg! Azt gondoltam, reggel, ha jobban leszek, elmegyek. De azt hiszem, nem fogok tudni elmenni.

Ne is menj, tudod jól, itt kell megvárnod Juszuffot.

Láttam, hogy van itt nektek az istálló mögött az a szánotok, folytatta akkor már kérlelő, már síró hangon. Azzal le tudnátok vinni a katonákhoz, nyöszörögte. Hogy még ma tudjam feladni magamat. Van nekik ott biztos egy doktoruk. Hogy hajtsa ki belőlem ezt a kibaszott mókust.

Ejnye, Hekk! Feladhattad volna magad korábban, amíg ki tudja, merre csatangoltál, de nem tetted. Most már késő, mert itt vagy nálunk. És becsület is van a világon. Bulbuk és Kován megígérte Juszuffnak, hogy bújtatni fognak, nem pedig azt, hogy kiadnak azoknak, akik a vesztedet akarják. Ha jobban leszel, tiszta fejjel magad is rájössz, hogy valami becstelenségre akarnál minket rávenni. Teljesen lehetetlen, amit kívánsz.

Aztán szarom belétek, amilyen tetvek vagytok. Látod, lemehetnél legalább te egyedül is, hogy a másik kettő ne tudjon róla. A katonák télen motoros szánnal járnak, ha szólsz nekik, azzal jöhetnének értem, hogy baszódnának meg. Könyörögj nekik, hogy jöjjenek értem, mert még ma este felfordulok.

Akkor fordulj fel, mondtam. Csak azt ne várd, hogy majd én leszek az, aki motoros szánnal hívja rád a katonákat. Egy dolgot tehetek érted. Hozok neked egy flakon vizet. Én, ha valami bajom van, vizet iszom, és attól jobban is leszek.

Ezzel otthagytam, és visszamentem a lakóvagonba. Kicsivel később jutott eszembe, hogy nem vittem Hekknek vizet, pedig megígértem. Megtöltöttem egy literes palackot, bevittem az istállóba, és letettem Hekk mellé. Mondtam neki, hogy a közelben, kézügyben, karnyújtásnyira találja, de nem válaszolt. Némán hánykolódott a szénában, körülötte újra bűz terjengett.

Azt találta ki magának, hogy még ma vigyük le szánnal a katonákhoz, mondtam, ahogy visszatértem a lakóvagonba. Hogy biztos van ott nekik egy doktoruk.

Pont a katonáknak! Ezt a kölyök miből gondolja? Honnan is lenne azoknak saját doktoruk. Szerinted van? Kérdezte Bulbuk mérgesen Kovánt.

Azt te nem tudhatod, mondta erre Kován.

De honnan is lenne? Huszonnyolcan vannak összesen, a két parancsnokkal együtt. Te mit gondolsz, huszonnégy sorkatonának, a két tisztesnek, a parancsnoknak és a helyettesének jár külön doktor? Hova jutna így a világ? Mit is csinál egy ilyen doktor ott egész nap?

Tőlem kérded?, morogta erre Kován. Nem azt mondtam, hogy van nekik, csak azt, hogy nincs, honnan tudjuk, hogy van‑e. Majd pont én fogom tudni.

Jó, rendben, nem tudhatjuk. De legközelebb, ha lenn járok náluk az őrsön, majd megkérdem tőlük. Nekem pedig azt mondta:

Ha még beszélsz vele, és tovább szívóskodik, mondd meg a kölyöknek, hogy a katonáknak nincs és nem is volt soha saját doktoruk. De legjobb, ha nem beszélgetsz vele, és nem is mondasz neki többet semmit.

Este beindítottuk az áramfejlesztőt, Bulbuk elővett egy palack bort és a Piatnik Nándor-féle kártyákat, Stüszi vadásszal és Reding Itell-lel. Helga bekapcsolta a rádiót, körbeültük az asztalkát, és párban septikáztunk. Volt hozzá egy kis füzetünk, abba vezettük be minden kör után az eredményt. Közben, ahogy fogyott a bor, hol az egyikünknek, hol a másikunknak is ki kellett menni. Bulbuk egyszer azzal tért vissza, hogy künn valami selymesen simogató, langyos szél fújdogál, csorog az eresz, eltakarodtak a felhők, kibújt a szirtek mögül a hold is, az ég pedig tele kövér csillagokkal. A holdfényben pedig Hekket látta, ahogy ül az árnyékszéken, ezért nem is tudott bemenni, hogy ott végezze el a dolgát.

Ahogy belépett, a nyitott ajtón betört a langyos, álmosító, földszagú fuvallat. Helga nemsokára ültében el is bóbiskolt, attól fogva még egy darabig hármasban kártyáztuk tovább. Addig játszottunk, amíg egyszer csak hallottuk, hogy a fészerben köhögni kezd az áramfejlesztő motorja, aztán az égő is pislákolni kezdett, majd elhalványult, végül kialudt.

Véget ért a nap, lefeküdtünk. Bulbuk még felrázta Helgát, és háromszor elismételte neki, hogy ha tényleg lemegy Lintzmájerhez podlenkázni, még odamenet rendeljen a katonáktól az áramfejlesztőbe két ballon gázolajat, és kérje meg őket, hogy délig hozzák is ki motoros szánjukkal a sorompóig.

Hekkről nem esett szó többet.

Hajnalban még alig világosodott, Bulbuk és Kován is még aludt, amikor hallottam, hogy Helga fölkel. Csizmát húzott, betette a táskarádiót a háti tarisznyájába, betett magának egy flakon vizet is, aztán magára vette báránybőr bekecsét, és elment.

Később én is kimentem a lovakhoz, és túl a kemencéken sárgás gödröcskét láttam a hóban. Úgy látszik, Helga se tudta a dolgát az arra való helyen elvégezni.

Az árnyékszék nyitott ajtaja mögött Hekk gubbasztó árnya sötétlett. Ült, előregörnyedve, fejét tenyerébe temetve.

Odamentem, és pár lépéssel megálltam előtte.

Hekk!

Mintha összerezzent volna. De lehet, akkor már csak csak képzelődtem. Talán felnézni is próbált, csak épp a fejét nem bírta megemelni.

Ejnye, Hekk. Ne csináld ezt. Kelj fel onnan, kell az a hely másnak is.

Nem bírok, bazdmeg, nyögte. Már nem vacogott, csak halkan, szaggatottan ejtette ki a szavakat, hogy alig lehetett érteni.

Ha segítek, megpróbálod?

Nem, nyögte. Menj innen, mert végem van, ne nyúlj hozzám, hogy baszódnál meg.

Reggelre aztán újra beborult, és szemerkélni kezdett az eső, hallatszott, ahogy percegve roskad a hó. Miután állva megettük a kását a nyári konyhában, Bulbuk szólt, hogy fogjak be a szán elé. Kezükre felhúzták a bélelt égetőkesztyűket, mint amikor a kővel tömik a kemencéket, de azzal mennek akkor is, amikor a ligetből fát kell hozni. Biztos arra számítottak, hogy az eső lemossa a rúdfáról a havat, és tartaléknak felhoznak belőle egy rakománnyal. Egy jó óra múlva tértek vissza, de a szán nem rúdfával, hanem bükk- és gyertyántuskókkal volt tele, mint amikor komoly égetésre készülünk. Ledobálták az egészet a hóba, és otthagyták nekem, hogy amíg ők lemennek a sorompóhoz a gázolajért, rendezzem el a tuskókat két sorba a két kemence közé.

Amíg ott dolgoztam a fával, a fennsík felől egy csapat varjú érkezett, nem zavarta őket, hogy a tuskókkal bajlódom hangosan, egy részük a lakóvagonra telepedett, a másik az istálló fedelére. Tapsolni kellett nekik, hogy elrepüljenek, de csak a közeli csupasz kőrisfákat szállták meg, kettő pedig az árnyékszék fedelén illegette magát. Alattuk Hekk ugyanúgy ült, lába közé csüngő fejével, mozdulatlanul.

Bolond idő volt, dél felé hirtelen elállt az eső, és ahogy kezdtek elvonulni a felhők, a nap is kisütött. Egyszer csak ezüstösen áttetsző, lencse alakú felhők tűntek fel az égen, alig mozogtak, inkább mintha csak álltak volna egy helyben. Tavaszi verőfény áradt mindenfelől, a langyos szellőben duruzsoltak a csorgó ereszek. Valahonnan óriási fekete legyek bújtak elő, egymást kergetve, szökdécselve futkároztak a havon. Pedig még csak karácsony volt.

Miután megjöttek a gázolajjal, Bulbuk kihozta az asztalkát a lakóvagon elé, mellé három széket, aztán egy palack bort a bádogcsuprokkal és a Piatnik-féle kártyát, hogy hármasban folytassuk a septikát, ahol az este abbahagytuk.

Kován ezalatt, mivel Hekk miatt az árnyékszéket nem lehetett használni, egy lapáttal ösvényt mélyített az olvadó hóban a deszkabódé mögé, hogy amikor utolér a szükség, ne sárgítsuk mindenfelé a havat, hanem mindig ugyanoda járjunk. Közben néha megállt, és a lapát élével megkocogtatta az egyik vasrudat, amire a ruhaszárító drótja volt kifeszítve. Biztos, ezzel Hekket akarta ébresztgetni, de csak a két varjú rebbent fel ilyenkor kis időre. Hekk akkor már elég rég nem mozdult. A legyek közben eltűntek a hóról, most már ők is Hekk körül kavarogtak, keringtek. Ahogy a feje le volt konyulva, egymást kerülgetve már a csupasz nyakán is legyek mászkáltak. Kován azt nézte.

Osztottam, kiáltott oda Bulbuk, kezdhetjük. Most már hagyj békét neki.

Nem akar válaszolni, mondta Kován. Pedig biztos hallja, amit mondok. Amikor a halottkém az öregemet vizsgálta, folyton ránk pisszegett, hogy hallgassunk, mert a halott még egy darabig hallja, hogy körülötte miről beszélgetnek, aztán megtudja, hogy meg van halva. De ezzel most nem tudom, mi van. Már a legyek se izgatják.

Akkor gyere ide.

Kován eldobta a lapátot a hóba, odacsoszogott, és leült az asztal mellé.

Az előbb pedig úgy láttam, mintha megmozdult volna, közben csak a szél taszított rajta egyet. Menj csak, nézd meg te is.

Látom én innen is, amit akarok, mondta Bulbuk. Pont odalátok. Majd szólok is, amikor már muszáj lesz, hogy csináljunk vele valamit.

Bolond világ. Tegnap még tél volt, karácsony, erre ma megteltünk ezekkel a nyári döglegyekkel. Te láttál már ilyenkor télen ekkorákat?

Mikor láttam volna, ha te se láttál, mondta Bulbuk. Valami bajod van, mert hülyeségeket kérdezel.

Egy idő után kiszálltam a kártyajátékból. Mivel korábban Bulbuk megkért rá, a nyírfavesszőköteggel a bükk- meg a gyertyánhasábokról sepergettem le a rátapadt nedves havat. Láttam, hogy nem kártyáznak, csak néznek maguk elé. Odakiáltottam nekik, hogy fogjanak csak hozzá, folytassák nélkülem egy darabig.

Játszottak, de kettesben nem jó septikázni, kicsit unhatták is, mert hallottam, hogy játék közben is halkan, morogva beszélgetnek. Amikor elkészültem a sepregetéssel, én is odamentem.

Bulbuk félretette a kártyát, és rám nézett szigorúan.

Figyelsz egy kicsit? Mert az előbb már Kovánnak elmondtam, de hogy akkor tudjál róla te is. Hogy Juszuff úrnak majd azt mondjuk, hogy csak vártunk, vártunk a kölyökre, de a végén nem érkezett meg. Pedig számítottunk rá, már külön kuckót is készítettünk neki. Biztos elkapták, vagy valami egyéb történhetett vele. Ezt mondjuk, és visszaadjuk neki a kuponokat. Világos? Ha meglátja a kuponjait, az már elég is lesz neki.

Ezt már tudjuk, mondta Kován, csak azt nem, hogy most majd mihez kezdünk vele.

Most mi van, mondta erre kicsit érdes hangon Bulbuk. Ahogy én, úgy te is tudod. Miért mondasz ilyeneket, amikor te is tudod.

Tényleg? És mivel akarod ezt a kibaszott fagyott földet föltúrni.

Nahát! Most ugye csak teszed magad? Mert tőlem akarod hallani. Te is emlékezhetsz rá, a fogain kívül a Raudi kutyából se maradt semmi. Egy fél marék fog, amit utána a hamuban találtunk. Csak közben nehogy megjöjjön Helga is a podlenkával. Pedig, ahogy számítom, pont akkor fog ideérni. Nem neki való az ilyesmi.

Jó vicc. Mégis mekkora egy kutya? Érted, mire gondolok? És nem is biztos, hogy befér a nyíláson. Ezzel a vastag posztóval, ami rajta van, Mert nem szívesen kezdeném most vetkőztetni. Hogy tegnap pont azt nézte ki magának.

De befér. Ha nem hiszed, mindjárt lemérem neked. Csak legyünk biztosak, hogy vége, hogy akkor már annyi neki. Mondjuk, ha kihozod a tükröt, és az orra meg a szája elé tartod, kiderül az is.

Te is kihozhatod. Neked talán most olyan nagyon jön, hogy ott az orra előtt hókuszpókuszoljál vele?

Megint problémázol. Ma bármit mondok, ezt csinálod. Hogy így nem tudod, meg úgy. Közben ugyanúgy tudsz te is mindent. Mondd meg, ha velem van valami bajod. Lehet, csak éhes vagy, akkor pedig menj, egyél valamit.

Mondasz valamit, a kása óta csak két Eugenia keksz van bennem. Akkor már tényleg ehetnénk is valamit.

Akkor menj, egyél. Én most már várok estig Helgára a podlenkával.

Ahogy ott a napon kártyáztunk, iddogáltunk, Kován, mivel háttal ült, minduntalan megfordult, és az árnyékszék felé nézett. Nem tudom, mire számított, hogy majd mit fog látni.

Hekk ugyanúgy, mozdulatlanul gubbasztott, feje a lába közé csüngött, de a lába leért a földig, arra támaszkodott. Úgy nézett ki, bármennyire előredőlne is, a lába majd megtartja, és már nem fog felborulni.

Még kártyáztunk úgy hármasban kicsit lazán, szórakozottan egy darabig, aztán Bulbuk szólt, hogy kezdhetem a kemencét a tuskókkal felfűteni. Egy bükk, egy gyertyán, eleinte hézagosan, később, ha már látom, hogy ég rendesen, akkor tömhetem szorosabban, ahogy a kőnél szoktuk. De hogy húzása legyen, előtte még az alsó rács alól a hamut is ki kellene kotorni.

Kihoztam a fészerből a vedret, és nekitámasztottam a szelelőlyuknak, fölötte kinyitottam a tüzelőajtót, elkezdtem kaparni. Piszok munka, ezt mindig velem csináltatják. De Bulbuk most látta, hogy nehezen boldogulok vele, és odajött segíteni. Én kapartam, ő pedig a vödröt tartotta. Amikor tele lett, elvettem tőle, kimentem vele a Kován ásta friss ösvényen az árnyékszék mögé, hogy a hóra ürítsem. A hamu egy része fölporzott a szélben, alatta összekoccantak, kicsit még csilingeltek a rézgombok. Mint valami távoli üzenet, jeladás, úgy hangzott, mert erre Kován és Bulbuk is egyszerre odajött. Néztük, ahogy a meleg fémgombok elmerülnek a hóban.

Eljött az idő, mondta Kován. Azt mondtad, mész, és leméred. Most már tényleg kíváncsi vagyok.

Kérlek, mondta Bulbuk. Elvette a lakóvagon ajtajáról azt a zsineget, amivel Hekk az állatkáját húzta a hóban, amikor este a telepre érkezett, és Kován másnap reggel a kilincsre tekerte. Odament vele az árnyékszékhez, és Hekk fölé hajolt. A zsineget két végénél fogva, úgy, hogy ne érjen hozzá, háta fölött áthúzva lemérte, körmét belenyomva a két végén megjegyezte.

Nézd csak, mutatta Kovánnak, amikor elhaladt mellette, még rá is hagytam kétoldalt egy-egy ujjnyit. Mindjárt kiderül, kinek jobb a szemmértéke.

Kezét a zsineggel maga előtt tartva ment a kemencéhez, és a tüzelőnyíláshoz pászította. Hátrafordult, odakiáltott Kovánnak.

Látod? Így első ránézésre azt hinnéd, hogy persze, ugye hogy neked volt igazad, mert így tényleg elég bajos lenne, de ha egy kicsit majd megdöntöd, és srégen tartod, akkor pont befér. Te is tudtad, csak ma ilyen napod van. Csak okoskodol, de lehet direkt velem van valami bajod.

Csak az van, a rossebbe bele, hogy ilyet még nem csináltunk. Semmi más. Csak az mind jár a fejemben.

Aztán nekem is. De látod, én hallgatok, mert nincs más mit csinálni. Meg Helga is mind eszembe jut. Hogy még lenn lesz valahol az oldalban, és amilyen mostanában az orra, már ott lenn meg fogja érezni a füstöt. Mert gondolhatod, milyen lesz a szaga. Tudod, szegényke hogy van mostanában az orrával.

Most még nagyjából a katonáknál lehet. Megpihen, mielőtt nekivágna a meredeknek. Ott van neki végre, akivel beszélgessen, ott is még elüldögél velük egy darabig.

Csak üldögéljen, és el ne felejtse az elemeket. Merthogy van ez a karácsony, Ilszkben biztos zárva tart az a kibaszott elemes bolt is.

Ültünk az asztal mellett, kezünkben a kártyalapokkal, de csak úgy tartottuk magunk elé, bámultunk üresen Harras Rudolfra és Geszler Hermannra, és egy idő után már azt se tudtuk, ki következik.

Olykor fölkeltem az asztal mellől, elballagtam a kemencéhez, és benyomtam egy, két vagy három tuskót, amennyi éppen belefért. A tüzelőnyílás ajtaja már olyan forró volt, hogy csak a piszkafával lehetett kinyitni.

Karácsony volt, egész évben ilyenkor a legrövidebbek a nappalok. A lencse alakú ezüst felhők lassan elszürkültek, a nap is kezdett eltünedezni a délutáni párásság mögött. A szirtek közé a téli szürkület homálya ereszkedett. Közben a kemence füstje is lassan eltakarta az eget.

Vártuk Helgát a podlenkával, de úgy, hogy azért még késsen, az se baj, ha eltéved, csak késsen, késsen minél többet.

A kemence kupoláját lestük, mikor kezdenek rajta a kövek vörösen derengeni. Bulbuk mondta egyszer, hogy olyankor már ezer fok van odabenn. Ennyi kell a kőnek, amikor égetni kezdjük.

Tartalom

Itthon

A kivégzés

Behavazott lábnyomok

A szeszgyár tűzfala

Eső

A fűtő fivére

Egy kertész

A borbély

Hajótöröttek

A gázgyár

Az erdész és vendége

Örökség

Gyergyó éghajlata

Autóstop

Bányásznap

Éjszaka a Tarnicán

Utasemberek

Plusz-mínusz egy nap

Otthon

Látogatás

Születésnap

Gazdátlan holmi

Vendégmadár

Új bútor

Megbocsátás

A fapapucs kelendősége

Ingázók

Meghívó

Érkezés

Az ősz kezdete

Tudnivalók a szénégetőkről

Imitt-amott

A Monbijou utca

Hurma

Délelőtt Berlinben

Moszkva ORWO filmen

Érdeklődés bezoárkecskék iránt

Egy asszony átment a téren

A vadászok mikor feküsznek?

A Szevan-tó közelében

Tbiliszi este, macskákkal

Légifelvétel

Tetőterasz

A gyalogos határátlépés örömei

A lipcsei főpályaudvar

Berlin-Lichtenberg – Wrocław Główny

Az elvtársak üdvözletüket küldik

Bárhol

Milyen is egy hágó?

A mesterség arca

Üzenet

Brazília éghajlata

Minden szerdán

Próbatömés

Házon kívül

Szünidő

Egy kis figyelmesség

Az aluljáró

Frontátvonulás

Szeméttároló

Mord ember

Az albérlő

A télapó felesége

Prikulicsok

A krétaszag eredete

Újra itthon

Nyári szombat este

Képzelgések

Egy villanyégő

Mater immaculata

Éjszakai szállás

Egy jól ápolt testrész

Névtelen telefonáló

Tanúvallomás

Sírfelirat helyett

Kivágott filmkocka

Erdei áldás

Máshol

Megérkezés északra

A Zangezur hegység

Én, a részvétlátogató

A buzimacska

A fekete doboz

Rokonaink szaga

Valahol

A bojtkészítő

Az Eufrátesz Babilonnál

Tanyai lány

Sofőrünk egy rosszabb napja

Játékfestöde

Fülledt reggel

Állatkert

Régi vendég

Szemétégető

A törlesztés

Egy róka

Egy rossz kinézésű ember

Egy hely, ahol kosarakat fonnak

Egy unalmas olajlerakat

A pénteki nap meglepetése

A magány rejtett küszöbe

Figyelmes hajóskapitány

Kísértetek

A barátkozás lehetőségei

Imola asszony megkísértése

A szántóvető szerencséje

Wolf

Tapasztalatcsere

És akkor majd látjuk egymást

Konyhatitok

Beavatás egy szakmába

Az utolsó szénégetők

Vissza a fülesbagolyhoz

A részleg

Sehol

A Matterhorn mormotái

Paraszkíva

Hekk

Pitvarszk

Leordina

Kikötő, este

Melissa Bogdanowitz lábnyoma

Milu

Rebi

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Bodor Anikó
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 665 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL