Caroline Bernard

SIMONE DE

BEAUVOIR
A Montparnasse asszonya

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

Epilógus

Utószó

Impresszum

Prológus

PÁRIZS, 1924

Este Simone és az apja megint összevesztek.

Georges de Beauvoir türelmetlenül próbált felvágni egy darab húst. Már felöltözött, szórakozni indult.

Simone a bal oldalán ült, a tányérja mellett egy könyv hevert – mint mindig –, mert egy percet sem akart elpazarolni, hogy teljesítse nagyratörő olvasási terveit. Épp az Eupalinosz vagy az építészt olvasta Paul Valérytől.

– Méltatlan egy fiatal hölgyhöz ez az ápolatlanság! Nézd meg, milyen koszosak a körmeid!

Az apja igyekezett a lehető legmegvetőbben hangsúlyozni, elég sikeresen. Amatőr színjátszóként gyakorlottan fejezett ki bármilyen érzelmet.

Simone fel sem nézett a könyvéből. Bal kezével a lapot tartotta, hogy ne csukódjon be a könyv, a jobbal a villát, amivel a tányérjában kotorászott, remélve, hogy vakon is eltalál egy darabka répát.

– Simone. Hozzád beszélek! Nem tanította meg neked senki e házban, hogy mi az asztali illem?

– Georges, hagyd! Még csak tizenhat éves – védte az anyja.

– Épp ez az! – kiáltott fel Georges. – Tizenhat évesen más lányok már pontosan tudják, mit illik és mit nem. Matinékre járnak és teniszezni, hogy bemutassák őket a megfelelő fiatalembereknek.

– Nem akarok olyan férfit, akit ti választotok nekem – mondta Simone közönyösen, és lapozott.

– Nem is tudok elképzelni olyat, akinek kellenél. Kiköpött kékharisnya vagy. A férfiak nem szeretik az okos nőket.

Simone összerezzent. Kékharisnyának nevezte az apja? Pedig ő biztatta tanulásra, és mindig büszke volt kiváló teljesítményére. De amióta kamaszodott, visszataszítónak és esetlennek látta. Azóta a két évvel fiatalabb, csinos húga, Hélène – akit Poupette-nek becéztek – felé fordult.

Az apja is megváltozott. Mi lett ebből a férfiból, aki korábban egész este monológokat és komikus jeleneteket adott elő a kandallónak támaszkodva, míg a nevetéstől potyogni nem kezdtek a könnyeik?

– A férfiak a hozomány nélküli nőket sem szeretik – felelte Simone, és egy másodpercre felpillantott, hogy lássa az apja reakcióját.

Georges elvörösödött mérgében.

– Te viszont nemcsak szegény vagy, hanem ronda is!

Simone némán felállt. Amúgy sem volt már étvágya.

Hallotta, ahogy a háta mögött megszólal az anyja.

– Simone-nak igaza van, Georges. Ha több szerencséd lett volna az üzletben, a lányomnak is lenne hozománya. Mi lesz így belőle, meg tudnád mondani?

A többit Simone inkább nem hallgatta végig. Elég jól ismerte már a szülei örök vitáit. Georges elpazarolta a pénzt, amit Françoise hozott a házasságba. Be kellett költözniük ebbe a sötét, ötödik emeleti lakásba a Rue de Rennes-re, cseléd nélkül, és most még a lánya jövője is romokban.

Addig fognak veszekedni, amíg az apja el nem menekül a lakásból. Simone lefeküdt az ágyára, és a fejére húzta a takarót. Amikor Poupette nem sokkal később bejött a szobába, nem mozdult. Úgy tett, mintha aludna, pedig teljesen éberen gondolkodott.

Mikor kezdte az apja kritizálni, töprengett. Mikor kezdett mindent elutasítani rajta, ami korábban tetszett neki? Miért veti meg hirtelen a szorgalmát, az iskolai sikereit? Mikor fordult elutasításba a csodálat, amivel az eszéről beszélt, ami állítólag olyan éles, mint egy férfié? Mikor lett a szeretett kislányból, akire olyan büszke volt, a folyamatosan bosszantó, ronda kékharisnya?

Simone eddig mindig azt csinálta, amit kértek tőle, és most pont ezt vetik a szemére. Elbizonytalanodott, de még inkább dühös volt. Az apja megjegyzései a csontjáig hatoltak, de nem változtattak a döntésein. Csodálkozott, hogy nem sír. A barátnői közt arról volt hírhedt, hogy gyakran elsírja magát. Az apja sértéseit azonban nem akarta közel engedni magához. Többé nem érvényesek rá a szabályai.

A szomszéd ágyban Poupette felnyögött álmában. Simone-nak csak ki kellett nyújtania a karját, hogy megérintse, mert az ágyuk közt épp annyi hely maradt, hogy fel tudjanak kelni. Más bútor nem fért be az apró szobába, noha Simone borzasztóan vágyott egy dolgozósarokra, egy saját íróasztalra. Gondolkodott rajta, hogy beszéljen-e a húgával arról, ami foglalkoztatja. Nem, döntötte el, Poupette nem értené. Szerette a kishúgát, ezt a bájos, intelligens teremtést, akiből azonban hiányzott Simone becsvágya és akaratereje.

Későre járt, Simone mégsem tudott aludni. A csendben felhangzó zörejekre fülelt. Az anyja már lefeküdt, az apja csak pár óra múlva fog hazajönni. Halkan felállt, és mezítláb letapogatózott a dolgozószobájába. Az apjának bezzeg volt saját szobája, noha szinte sosem tartózkodott benne. Természetes volt, hogy a ház urának, a férfinak van irodája, még ha szinte egyáltalán nem is használja.

Simone leült Georges íróasztalához, és kivett a fiókból egy papírt. Fehéren fénylett, bár az utcalámpák szórt fénye csak gyengén ért fel az ötödikre. Simone ceruzát fogott. Egyszeriben mintha az egész világ az övé lett volna! Mert leírhatta, milyennek szeretné tudni ezt az egész világot. Bármit elképzelhetett, a nagy szerelmet, egy kalandot, új filozófiai elméleteket, amelyek a világot magyarázzák.

No, akkor mit írjon? Pár hónapja elkezdett naplót vezetni. Azóta oldalt oldal után töltött meg apró betűivel, mert drága volt a füzet, és remélte, hogy a macskakaparását az anyja nem tudja kibetűzni. Csak a füzet jobb oldalára írt, balra idézeteket, könyvcímeket, gondolatokat jegyzett fel, amelyeket nem akart elfelejteni, mert annyira lenyűgözték.

De most valami másról volt szó: az életét akarta leírni. Ha nincs senkije, akivel megbeszélheti a gondjait és az álmait, akkor saját magával fog beszélgetni, hogy jobban megértse, mit akar az életben és hogyan érhetné el a céljait. Ő volna az engedelmes Simone, a jó házból való úrilány, aki beteljesíti szülei elvárásait? A másik Simone, aki mindennél jobban szeretett ellentmondani, és semmit nem vett készpénznek, mindent megkérdőjelezett, felelne erre. Melyik fog győzni? Mindenesetre az írás jót tesz, ebben biztos volt; mint egy szabadon választott száműzetés, ahol egyedül lehet, mégsem magányos.

Simone felemelte a ceruzát, és a levegőbe írt pár betűt, míg nézte az ablak előtt lebegő szendereket, akik idetévedtek a magasba, hogy a gázlámpák sárga fénye körül csapdossanak.

Aztán puhán visszatette a ceruzát és a papírlapot a helyére a fiókba.

Különleges életem lesz, ígérte meg magának. Olyan, amilyennek én akarom, nem olyan kicsinyes, mint amilyet a szüleim szánnak nekem. Simone de Beauvoir leszek, nem X. Y.-né.

És egyszer híres írónő leszek.

1. fejezet

1927 TAVASZA

– Plus vite, Jacques, gyorsabban! – kiáltotta Simone, és kihajolt az ablakon, hogy a menetszél végigsimíthassa az arcát. Valójában ehhez még túl hideg volt a március, de Simone nem tudott ellenállni a vágynak, és letekerte az ablakot.

Élvezni akarta a pillanatot. Délelőtt letette az irodalomvizsgáját, kitűnő lett, ahogy várható volt. A záróvizsga újabb lépés volt írói álmai felé, amihez az elmúlt két évben kitartóan ragaszkodott. Kereste a saját elbeszélői hangját és témáját, és ezért minden szabad percében olvasott. Írott szöveg nem volt tőle biztonságban. A Rue de l’Odéonon lévő Shakespeare & Companyben az amerikai újdonságokat kölcsönözte ki, szemben Adrienne Monnier-nél a franciákat. Néha, ha mindenképp meg akart szerezni egy könyvet, de nem volt rá pénze, lopott is. A Szajna-parti könyvkereskedőknél mindent elolvasott álltában, ami a kezébe került. Amit máshol nem kapott meg, megrendelte a Bibliothèque nationale-ban, ahol nap nap után dolgozott az olvasóteremben. De ott inkább a tanulmányaihoz szükséges könyveket olvasta. Az irodalom mellett persze az életet is tanulmányozta, mindazt, amit Párizs, a fény és a művészetek városa teljes sokszínűségében kínált. Majdnem minden kiállítást megnézett a környék galériáiban, és törzsvendég volt a nagy múzeumokban is. Ha volt pénze egy csésze kávéra, elment az egyik barátnőjével egy montparnasse-i kávézóba, leült az asztalhoz és hallgatta a körülötte beszélgető embereket. Minden érdekelte, semmi nem volt biztonságban a tudásvágya és a kíváncsisága elől.

Nos, ezzel a vizsgával jóval közelebb került a céljához. Legnagyobb örömére az unokatestvére, Jacques a Sainte Marie intézet előtt várta, és mosolyogva tárta ki előtte új kocsija ajtaját.

– Úgy látom, egy levizsgázott nő is lehet vonzó – mondta. – Elhívhatlak egy kis kirándulásra, hogy megünnepeljük a nagy napot?

Simone boldog volt. Gyerekkorában Jacques a barátja volt, később csodálta. Most pedig kezdett beleszeretni. Szép férfi volt, csinos öltönyöket hordott. A nővérével és egy házvezetőnővel lakott a Boulevard Montparnasse-on egy nagy lakásban, és senki nem mondta meg neki, hogyan éljen. Nagyvilági férfi volt, eljárt szórakozni, minden fontos táncmulatságot és galériát ismert, megmutatta Simone-nak a szürrealistákat. Órák hosszat beszélgettek művészetről és irodalomról. Amúgy oly szigorú anyja megengedte, hogy Jacques-kal sétálni vagy moziba menjen. Az apja is kedvelte, és örült, ha leült vele csevegni, miután Simone-t este hazakísérte.

Simone a gondolatra elfintorodott. Az apja és Jacques ilyenkor végtelen kiselőadásokat tartottak irodalomról és színházról, az apja a moderneket szidta, és a klasszikusait dicsérte. Simone-nak is lett volna a témához egy-két szava, de az apja világosan az értésére adta, hogy nem szeretné, ha közbeszólna. Egy asszony nem szakíthat félbe egy férfit. Ha túlságosan zavarta Georges-t, akkor Jacques vállára tette a kezét, és beinvitálta a dolgozószobájába, míg Simone majd felrobbant dühében.

De aznap Jacques csak az övé volt! Simone lehajtotta a napellenzőt, hogy megnézze magát a tükörben. Az utóbbi időben nagyon előnyére változott, a rút kiskacsából hattyú lett. Noha Simone még mindig nem törődött túlságosan a külsejével, előnytelen ruhái alatt csinos fiatal nő rejlett. Ő maga legjobban világos, nefelejcsszínű szemét szerette, ami csak úgy világított finom vágású arcában. Pár napja a hosszú haját modern, divatos bubifrizurára nyíratta. Zazának, a barátnőjének is ilyen haja volt mostanában, és harang alakú nemezkalapjában egészen varázslatosan nézett ki. De Simone haja túl vékonyszálú volt, az arca túl hosszúkás, nem állt jól neki a frizura, még ha Maheu az ellenkezőjét is bizonygatta.

René Maheu, az osztálytársa, akit csak Lámának hívott, házas ember létére szerelmes volt belé. Nem győzte csodálni, dicsérni Simone-t: a szépségét, az eszét, rekedtes hangját, amivel úgy szórta érveit, mint egy gépfegyver. De a frizurája tekintetében tévedett: teljesen félresikerült. Aznap Simone halvány pöttyös kendőt kötött rá, hogy a legrosszabbat elrejtse. Jacques láthatóan nem vette észre a változást, csak annyit mondott, hogy jól megy a kendő a blúza fehér gallérjához.

– Úgy nézel ki, mint egy helyes fiatalember – csipkelődött.

Jacques dudálva megelőzött egy másik autót, és villámgyorsan újra besorolt. Simone a vállának esett, majd gyorsan arrébb húzódott, és felcsapta a tükröt. Jacques egy percig nem gondol a saját külsejére, egyszerűen őrült jól néz ki. Simone nézte a férfi jóvágású profilját, ahogy kicsit hunyorít: olyan kalandosnak látszott! Jacques elkapta a pillantását és felnevetett.

– Mindjárt odaérünk.

– Kár – felelte Simone. Még órákig tudott volna mellette ülni, és élvezni az autókázást. Nyugatra mentek, kifelé a városból. Jacques csak az ő kedvéért a Place de la Concorde felé kanyarodott, ahol a sápadt kék égbolt felé nyújtózott az obeliszk, majd a Diadalív irányába tartott. Már a Bois de Boulogne óriási fái alatt száguldottak. Ebben az évszakban még csupaszok voltak, de a pázsiton ragyogtak a magnóliavirágok, a jázmin és a nárcisz sárgája.

– Hát nem gyönyörű?! – sóhajtott fel, és kilógatta a kezét az ablakon, hogy érezze a hűvös menetszelet.

– Te mindenben meglátod a szépet – csóválta a fejét Jacques.

– De hiszen a párizsi tavasz tényleg csodaszép! Nem gondolod? Nézd csak ezt a zsenge zöldet! Csak ilyenkor látni. Ha jövő héten erre jársz, már nem találod.

Lehunyt szemmel a napba tartotta az arcát, ami ebben a pillanatban bújt ki a felhők közül. Aztán megint Jacques-ra pillantott. A férfi lendületesen leparkolt, és kipattant, hogy kinyissa neki az ajtót.

– Szabad?

Simone rámosolygott.

– Mihez volna kedved? Csónakázni vagy fagyizni?

– Mindkettőhöz! – kiáltotta a lány. – De nyolcra haza kell érnem. Papa meg akar hívni ünnepelni, mert letettem a záróvizsgámat.

Kibérelték az egyik kis csónakot, egy hattyú alakút, és lustán hagyták, hogy a tó közepére sodródjanak.

Jacques könyvet vett elő a zakója zsebéből. Alain-Fournier kötete volt, Az ismeretlen birtok, ami sokak szerint Goethe Wertherjét utánozta, mert ugyanolyan szerelemről szólt: arról a nagy, boldogtalanról, amit csak egész fiatalon érez az ember. Simone érzelmeit rettenetesen felkavarta a regény, és azóta csak fokozódtak Jacques iránti gyengéd érzései. Ez volt a végső impulzus, ami az irodalom felé terelte. Az irodalom a vallást pótolta: Simone hitt a szavak hatalmában, a regények lettek az új Bibliája, még ha az anyja féltette is a lelki üdvét tőlük.

– Nem kell felolvasnod – mondta Jacques-nak. – Egész bekezdéseket tudok belőle fejből.

– Na jó, és a La Garçonne? Ahhoz mit szólsz? A hajadhoz illene. – Szóval mégis észrevette az új frizurámat, gondolta Simone, míg a férfi a másik zsebébe nyúlt.

Kuncogott. Victor Margueritte regénye sorra kavarta a botrányokat, mert főszereplője, Monique Lerbier ellenszegült szülei házassági terveinek, és szexuálisan független életet élt. Simone persze ezt is olvasta, titokban, a szülei tudta nélkül. Olvasás közben időnként arra gondolt, hogy szívesen lenne Monique helyében. Intett.

– Ezt is ismerem. Csak mama meg ne lássa, mert akkor többet nem mehetek veled kettesben sehova.

– Még mindig cenzúrázza az olvasmányaidat?

Simone bosszúsan megrázta a fejét, és arra gondolt, hogy Françoise régebben összetűzte az oldalakat, amelyeket nem volt szabad elolvasnia. Simone természetesen mindig ezeket olvasta először, és aztán pontosan ugyanazokba a lukakba tűzte bele a tűket. – Mama már feladta, hogy megneveljen.

– Hogy a házassági húspiacon jó esélyekkel induló illemtudó kisasszony legyél?

– Én? Esélyeim legyenek a házasságra? Tudod, hogy nem lehet, mert papa nem tud hozományt adni.

– Úgyis tudom, hogy nem is akarsz.

– Megházasodni akarok, de nem akárkivel, és biztos nem olyasvalakivel, akit a szüleim választanak nekem. – Simone rámenős pillantást vetett rá oldalról, hogy megállapítsa, értette-e a férfi a célzást.

Jacques azonban válasz helyett nekifeküdt az evezőknek, hevesebben húzott, pedig még jó messze voltak a mesterséges szigettől. Úgy tett, mintha mindjárt partot érnének.

A délután hátralévő részében továbbra is az ellenállhatatlan sármőrt játszotta.

Jacques még épp időben vitte haza, hogy a lány az apjával el tudjon menni a színházba.

Míg az apja Jacques-ot a dolgozószobába kalauzolta, hogy váltsanak egy-két szót, „mint férfi a férfival”, Simone bement a szobájába, hogy gyorsan megfésülje kócos haját, és újrakösse a kendőjét. Az arca lepirult, a bőre mintha ragyogott volna, de ez sem változtatott semmit azon, hogy az apja nem találta szépnek. Vajon miről beszélget Jacques-kal, kérdezte magában. Hogy össze kéne házasodnia Simone-nal? Valóra válna az álma, és az apja végre belátná, hogy mégis képes megfogni egy férfit.

Felsóhajtott.

Nem értette, miért csalódott benne ennyire az apja. Mindig büszke volt, amikor régebben kijelentette, hogy úgy gondolkodik, mint egy férfi. Tanult, dolgozott, hogy tényleg megfeleljen ennek a képnek. Ma megszerezte első záróvizsgáját, és ezzel igazán le akarta nyűgözni. De az apja azt sem kérdezte, miből vizsgázott. Nem érdekelte.

Pedig Simone már rég nem azért tanult, hogy lenyűgözze az apját. Belépett a tudás világába, és minden könyv, amit elolvasott, kíváncsibbá tette a következőre. Imádott tudományos kérdéseken tépelődni, új dolgokat felfedezni, meggyőző érveket felsorakoztatni, és másokat az eszével meglepni.

Elmosolyodott. Aztán átment a többiekhez.

2. fejezet

1927 TELE

Simone már rég nem rémült meg a gondolattól, hogy nem lesz rangjához méltó, elrendezett házassága, ahogy az ő társadalmi közegében szokásos volt. Mivel az apja a vagyona nagy részét elvesztette orosz hadikölcsönön, és utána a maradék tőkéjével kockázatos vállalkozásokon spekulált, a család előtt a nagypolgári szalonok ajtaja zárva volt.

Simone-nak magának kell majd pénzt keresnie. Mielőtt sikeres írónővé válik, tanárként fog dolgozni. Ha férfi lenne, akkor tanulhatna az École normale supérieure-ön, ahol az ország legjobb tanárait képzik. Okosnak elég okos hozzá, csak nőket nem vesznek fel, ezért különböző iskolákba iratkozott be, a Katolikus Intézetbe, a neuilly-i Sainte-Marie Líceumba, a Sorbonne-ra, hogy matematikát, irodalmat, görögöt, latint és filozófiát tanuljon. Egész nap fel-alá metrózott és buszozott Párizsban, hogy az egyik iskolából a másikba jusson. Ráadásul az anyja megkövetelte, hogy ebédre otthon legyen. Simone egyfelől szeretett úton lenni, mert elrejtőzhetett, nyugalomban olvashatott és álmodozhatott, és néha csakúgy kiszállt valahol, és megnézett magának egy utcát vagy egy városnegyedet. De összességében elég fárasztónak tartotta ezt az életmódot.

Kiszámolta, hogy nagyjából négy év alatt végez a tanulmányaival. Végtelenül hosszú időnek tűnt a szemében! Annyi ideig kell még a szüleinél laknia, és elviselnie a sok-sok előírást, tiltást.

– Miért nem adsz magánórákat? Igazán jó lenne! – javasolta az anyja, aki egyre jobban aggódott a lánya lelkéért. A lánya egyházi iskolába járt, ahol meglehetősen kritikusan szemlélték a világi órákat, és erre most mégis pont filozófiát akar tanulni.

– Okostojás akarsz lenni? – csattant fel az apja. Megvető kifejezése volt ez a magántanárra. De a legkínosabbnak azt tartotta volna, ha a lánya iskolában oktatott volna. A hivatalnokokat még jobban megvetette, mint a magántanárokat. – Miért nem tanulsz jogot? Azzal mindig lehet kezdeni valamit – mondta. Ő maga is jogász volt, de a háború után fel kellett mondania az irodáját, és aztán soha többet nem talált megfelelő munkahelyet.

Simone alig bírta hallgatni. Már rég nem adott az apja véleményére. Nem volt szüksége a dicséretére. Befejezi a tanulmányait, aztán útra kel. Amikor megosztotta tervét az apjával, az dührohamot kapott. Simone felállt, és elhagyta a szobát.

Este az ágyban Poupette azt kérdezte tőle:

– Miért kell mindig másnak lenned, mint a többiek? Mindenkinek az orrára koppintasz, és aztán csodálkozol, ha nem kedvelnek – szemrehányóan mondta, de csodálat is bujkált a hangjában.

Simone-nak nem kellett sokáig gondolkodnia a válaszon.

– Mert más vagyok. Nem akarok semmilyen skatulyába beférni, amibe mások tuszkolnak. Simone vagyok, én vagyok, nem az, aminek mások akarnak.

– Ez elég fárasztó, nem? – hangzott a másik ágyból.

Simone bólintott. Igen, fárasztó volt, néha sok is. De nem tudott másképp tenni.

Françoise nem bírta elviselni, ha Simone beletemetkezett a könyveibe. Még mindig remélte, hogy a lánya talál egy elfogadható rangú férfit, és minden alkalmat megragadott, hogy a lányait bemutassa a megfelelő körökben.

– Simone, kérlek, készülődj! Hiszen tudod, Brugerékhez vagyunk hivatalosak! – rántotta fel az anyja Simone szobájának az ajtaját. A lány az ágyon feküdt és olvasott. Az anyja hangja türelmetlen volt. Már kétszer figyelmeztette Simone-t, Poupette kabátban állt mögötte.

– Nem jövök. Dolgoznom kell. Holnap kezdődik az új szemeszter – Simone tüntetőleg a másik oldalára fordult.

– Még szép, hogy jössz! – felelte az anyja azon az éles, megvető hangon, amit Simone úgy utált. – Brugerék családi barátaink, meghívtak mára aperitifre. Castellet-ék is ott lesznek.