BEVÍZ SÁRA

A VÉNKISASSZONY ÉS A MACSKÁI

Könyv Guru

Budapest, 2026

Olykor mind el vagyunk veszve, ez alól Aliz sem kivétel. Életét tökéletesnek tartja: kiváló egyetem, biztos jövő, boldog párkapcsolat. Egyszer csak mégis minden összeomlik körülötte. Ugyanekkor egy különös pepita macska sodródik az életébe, akiről kiderül, hogy egy elátkozott üzletember. Közös nyomozásuk során Aliz kénytelen szembenézni az igazsággal. De vajon elég bátor lesz-e ahhoz, hogy változtasson az életén?

Romantikus, varázslatos történet mindazoknak, akik úgy érzik, nem a saját életüket élik – és félnek megtenni az első lépést.

TARTALOMJEGYZÉK

1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. | 16. | 17. | 18. | 19. | 20. | 21. | 22. | 23. | 24. | 25. | Epilógus

1.

A tavaszi nap olyan kellemesen cirógatott, mintha egész télen erre készült volna. Bár az igazi forróság még váratott magára, már sokan elpakolták a téli ruhatáruk nagy részét. A természet lassan ébredezett, a madarak dallamos éneke először kúszott be a nyitott ablakokon át a lakásokba, hogy az emberek megtapasztalhassák ezt a csodás szimfóniát. Az év talán első igazán jó napja, amikor már egy könnyű kabát is elég, persze az igazán bátrak azt is csak a derekukra kötik. Az óvatosabbak ilyenkor mindig figyelmeztetik vakmerőbb társaikat, hogy még csalóka az idő, és ilyenkor lehet a legkönnyebben megfázni.

Ha netalán mégis akadt volna bárki, aki lemaradt a tavasz beköszöntéről, azt a média készségesen felvilágosította. A rádió- és a tévéműsorok is azt hangoztatták, hogy ilyen szép időben bűn otthon maradni. Az üzenet eljutott a panellakó Varga úrhoz is.

Varga úr azon emberek közé tartozott, akiket bármiről könnyedén meg lehetett győzni. Például hogy szüksége van egy futópadra; hogy a hajbeültetés után jó pár évet letagadhat; vagy hogy a karácsonyt a lehető legjobban a sípályákon lehet megünnepelni, lehetőleg Ausztriában. Ezen a napon jelesül a média arról győzte meg Varga urat, hogy az ő helye most odakint, a természetben van. Utána is nézett a legközelebbi tanösvénynek, és a honlap képei oly gazdag élővilágról tanúskodtak, hogy felébresztették a mélyen benne szunnyadó Attenborough-t.

Ám sem a meteorológus, sem a csíkos fejű nádiposzáta lenyűgöző fotója nem volt elég meggyőző a Varga család többi tagja számára.

– Nézzetek ki az ablakon! Milyen csodásan süt a nap! – magyarázta Varga úr a gyerekeinek, akik épp a vadonatúj, összecsukható telefonjaikat nyomkodták. – Vétek ilyenkor itthon maradni. Az a vacak nem ad friss oxigént! Sőt, csak elszívja az agyatokat! Mozogni is kéne néha, én azt mondom. Egy jó kis séta ebben a pompás időben, és egy kis színetek is lenne. Már azt sem tudjátok, hogyan kell a lépcsőt használni.

A gyerekek fel sem néztek, de ez sem szegte Varga úr kedvét.

– Liftes, kövér zombikká fogtok változni! Mondom, az lesz a vége, hogy az ajtón sem fogtok kiférni – fejezte be reggeli bölcsességét, a köntösét a sarokban meghúzódó futópadra dobva. A futópadra, amely az évek során elszánt ruhafogassá nemesedett. Varga úr innen akasztotta le a kirándulásra szánt nadrágját is, mielőtt bevonult volna a fürdőszobába.

Egyórányi nyaggatás, személyeskedés, ígérgetés, majd a „miért csináltál ennyi szendvicset” típusú szemrehányások után a Varga család mind a négy tagja útra készen várt a kocsiban. Varga úrnak végül azzal sikerült meggyőzni a többieket, hogy a kirándulás során lőtt, jól sikerült képek rögtön hazatérés után azonnal felkerülhetnek az iWiW-re.

– Betettem a kabátodat is, drágám – mondta Vargáné, miközben a két gyerek közé igazított egy hátizsákot.

– Minek, hisz hétágra süt a nap! – méltatlankodott Varga úr magabiztosan.

– Csalóka még ez az idő. Ilyenkor lehet a legjobban megfázni – szólt rá szigorúan Vargáné, majd elővette rózsaszín CD-tartóját.

– Én nem szoktam megfázni – húzta ki magát Varga úr. A gyerekek erre felnéztek a telefonjukból, és sokatmondó pillantást váltottak. – Majd a derekamra kötöm. Ne nyaggass már!

Varga úr büszke volt magára, hogy ötletét végül siker koronázta. Amint kiértek az útra, fia nem is mulasztotta el megjegyezni:

– Elismerem, tényleg jó ötlet volt ez a kirándulásos cucc, apa. Még jó, hogy csak neked jutott eszedbe – gúnyolódott, miközben az autókkal zsúfolt utcán elhaladt mellettük egy járókeretes néni. Úgy tűnt, hogy a szép idő másokból is előcsalta a túrázót. A járművek között olyan kicsi volt a hely, hogy Varga úr nem látta az előtte haladó jármű rendszámtábláját.

– Nem biztos, hogy mindenki kirándulni megy – győzködte magát és a többieket Varga úr. – Hétvége van, lehet, hogy csak a Tescóba mennek.

– Igen, ott ilyenkor mindig hatalmas a tömeg. A múltkor is három kört kellett tennem, mire találtam parkolót – panaszkodott Vargáné. – Visszafele mi is beugorhatnánk…

– Mekizhetnénk is egyet – vetette közbe a lányuk.

– Csináltam szendvicset – csattant fel erélyesen Vargáné.

– Megmondtam, hogy ma kirándulunk, és nem tescózunk! Azt bármikor megtehetjük – dohogott Varga úr.

– De elfogyott a mandulatejem!

– Iszol rendeset!

– De apa, a múltkor is úgy fájt tőle a hasam!

– Rendes tejet is kell venni, szívem – jegyezte meg halkan Vargáné.

– Jól van, akkor beugrunk a Tescóba, ha végeztünk. Így jó? Csak tejért – zárta le a vitát ellentmondást nem tűrő hangon a családfő.

A röpke csendet Varga úr fia törte meg, ahogy lehúzta a hátizsák cipzárját.

– Valami pia is kéne, mert este buliba megyek – mondta, és beleharapott egy szendvicsbe.

– Hova? Ki engedett el? – fordult felé Vargáné.

– Jaj, most komolyan? Igazán megérdemlek egy kis szórakozást, ha már elmegyek piknikezgetni veletek.

– Azt hittem, kirándulunk – szólt közbe a lányuk.

– Attól még ezt meg kell beszélni. Ismerem-e a szüleit, vagy hogy hol lakik, és…

– Elindult a sor!

Varga úr megkönnyebbülten gázt adott, de aztán olyan hirtelen fékezett, hogy előrerepült a szendvicsekkel teli hátizsák.

– Mi történt? – kérdezte aggódva Vargáné.

– Átmentem valamin – felelte falfehéren Varga úr. – Éreztem, hogy valami alattunk volt, és…

– Mi nem éreztünk semmit, drágám. Biztos csak képzelődtél.

– Nem képzelődtem! Mondom, éreztem, hogy valamin átmentem – harsogta túl a mögöttük hallható, diszkrétnek épp nem nevezhető felháborodást.

– Apa, halad a sor. Induljunk, még mielőtt rajtunk mennek át.

Varga úr vett egy mély levegőt, majd ismét gázt adott. Önkéntelenül is eszébe jutott egy korábbi, hasonló eset, amikor néhány éve Ausztriában érezte úgy, hogy nekitolatott valaminek. Ahogy a sebváltóra zuhant szendvicset félrelökte, és sebességet váltott, töprengeni kezdett, mint néhány éve az Alpokban:

– Az hótziher, hogy nem képzelődtem – morogta, immár a főúton haladva.

– Akkor lehet, hogy csak valami tárgy volt – vetett fel Vargáné.

Néhány percnyi csend után Varga úr ismét megszólalt:

– Szerintem valami tárgy lehetett – jelentette ki. – Igen, biztos csak valami tárgy volt. Talán egy kartondoboz, vagy egy labda. Ki tudja? Sok mindent eldobálnak mostanában. A múltkor én is elejtettem egy focilabdát véletlenül. Lyukas és piszkos volt, minek is mentem volna utána?

– Akkor te tüntetted el? – fakadt ki a hátsó ülésen a fia.

– Mondom, lyukas és piszkos volt! Nem figyelsz? Amúgy, ha szeretnél egy újat, elmégy a nyáron dolgozni. Mondom, el fogsz lustulni. Én ugyan nem teszek tálcán eléd semmit!

Az út hátralevő része egy kellemetlen apa-fia vitába torkollott, és mire megérkeztek a tanösvényhez, a családfő már el is felejtette, hogy áthajtott valamin. Nem is ellenőrizte a kerekeket, miután kikászálódott az autóból. Délután a Tescóban pedig már mindössze csak arra tudott gondolni, egy akváriumban úszkáló hallal szemezve, hogy soha többet nem viszi a családját kirándulni.

*

Később, mikor a nap már vörösre kezdte színezni a horizontot, a tizenöt éves Poscher Aliz épp a 32-es buszon utazott hazafelé. Minden második hétvégéjét az apjánál töltötte Budaörsön, és most is onnan tartott hazafelé, egy tizenharmadik kerületi panelházba, ahol az anyja már várta. Bár fáradt volt, ahhoz mégis elég élénknek érezte magát, hogy otthon megfesse szeretett macskáját, Mr. Darcyt – immáron huszonkettedik alkalommal! Pont a háttér színén töprengett, amikor ismerős arcot pillantott meg: az egyik szomszédasszony szállt fel a buszra, aki egy emelettel felettük lakott.

A hölgy viszonozta Aliz köszönését. Mosolya hamar elhalványult, amikor felmérte a szabad ülőhelyeket. Nem volt belőlük sok. Tulajdonképpen csak kettő: az egyik Aliz, a másik pedig egy nem túl bizalomgerjesztő megjelenésű és illatú férfi mellett. A szomszéd hölgy egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy az erősen alkoholszagú férfi mellé ül, de végül mégsem szánta rá magát. Udvariatlan sem akart lenni, így végül Aliz mellé huppant le.

Sok különbség volt a lány és az alkoholos bódulatban szundikáló férfi között. Aliz például rendszeresen tisztálkodott, aznap csak málnaszörpöt ivott, és a ruháján sem éktelenkedett semmiféle vérfoltnak tűnő piros paca. Ami miatt a szomszéd mégis elgondolkodott a másik lehetőségen, az a férfi tudatállapotából adódó csend volt. Aki ismerte Alizt, az tudta, hogy a Teremtő nem fukarkodott vele a szóval. Rengeteget fecsegett – még álmában is beszélt!

A szomszéd hölgy nem lepődött meg, amikor a lány azonnal rázendített:

– Csókolom! Hogy tetszik lenni?

– Hát… jól vagyok.

– Én egy kicsit fáradtan, ugyanis most jövök apucitól. Egész nap tollbiztunk. Biztos nem tudja, mi az – kuncogta a lány. – Én találtam ki.

Aliz már lendületben volt.

– Régebben mindig kincskeresőset játszottunk, amihez apuci rajzolta a térképet, de most azt mondta, találjak ki én valamit! Így lett a tollbit! Nagyon egyszerű: ha a tollasban ötödjére is megtartod a labdát, akkor, miután elütöd, megragadsz egy frizbit, és eldobod, amit a játékpartnerednek el kell kapnia. Rettentően izgalmas! Apucinak nagyon tetszett. Magának is ki kellene próbálnia, biztosan többet fogyna, mint a diétáival.

A szomszéd már kissé összehúzott szemöldökkel, de udvarias mosollyal hallgatta.

– Aput picit kimerítette, de én egyáltalán nem fáradtam el. Ha hazaérek, még megfestem Mr. Darcyt. Tudja, a cicámat, akit apucitól kaptam. Pénteken akartam, de anyára rátört a takaríthatnék – ami amúgy szombatonként szokott. Talán a telihold volt az oka, nem tudom. Mindenesetre rám sózta a fürdőszobát. Na, ott annyi hajszál volt a lefolyóban, hogy abból parókát lehetne készíteni! Legtöbb persze anya csúnya fekete haja. Mindenhol ott van! Még a mosogatóban is!

A hölgy lassan bólintott, de Aliz csak folytatta.

– Bocsánat, már megint elkalandoztam! A lényeg, hogy nem tudtam lefesteni Mr. Darcyt, csak arra volt időm, hogy előkészítsek mindent: a papírt, az ecsetet, a festéket meg a babaruhát. Igen, babaruhába szoktam öltöztetni. Tudom, hogy fiú, meg minden, de sokkal szebb benne. A rózsaszínben különösen. De örülök, hogy pénteken végül is nem maradt rá időm, mert Lenkétől, tudja, apuci új feleségétől kaptam egy gyönyörű piros masnit. Nézze csak!

Előkapta a táskájából az említett pántlikát, és úgy tartotta, mintha valódi műkincs volna.

– Ezzel a fején fogom megfesteni. Csudijól fog kinézni! Eddig mindig rózsaszín volt a háttér – az a kedvenc színem –, de most valami teljesen újat akarok. Egy mesebeli völgyre gondoltam, napsütéssel meg folyóval, fákkal és ilyesmikkel… Bele is borzongok. De persze nem ez lesz az első dolgom otthon, nem vagyok én olyan nagy művész. A legeslegelső mindig az, hogy megölelgetem és megpuszilgatom Mr. Darcyt, és elmesélem neki a hétvégémet. Nagyon okos cica, biztos vagyok benne, hogy mindent ért.

A szomszéd már kezdte elveszíteni a fonalat és a türelmét, de Aliz töretlen lelkesedéssel folytatta.

– A múltkor is csillogott a szeme, amikor festés közben elmeséltem neki, hogy anya nem engedett el az új csíkos ruhámban az iskolába. Azt mondta, túl színes, és olyan, mint egy pizsama. Szerinte minden pizsama, ami bő vagy színes. Persze, ő mindig sötétben jár – mármint a ruháit illetően, a látásával nincs baj, sőt minden apró hibát észrevesz. Azt is elmeséltem Mr. Darcynak, amikor…

És ez így ment tovább még három megállón át. A szomszéd rezzenéstelen arccal hallgatta, míg végül mindketten leszálltak a buszról. A hölgy úgy döntött, hogy beugrik a boltba, mire Aliz rögtön felajánlotta, hogy szívesen elkíséri. Végül mégis sikerült lebeszélnie róla.

Elköszöntek egymástól, és Aliz egyenesen hazaindult. Útközben többször megállt: hol azért, hogy bekösse újra a cipőfűzőjét, vagy azért, hogy megvizsgáljon egy bokrot, amiből furcsa neszt hallott.

*

Aliz szülei már a születése előtt különváltak. Édesanyja, Katalin okos, határozott és független, de meglehetősen rideg és ijesztő jelenség. Az érzelmek kimutatása kifejezetten nehezére esett. Olyan volt, mint a mesék Jégkirálynője. Aliz apja, Frédi pont az ellenkezője. Saját magát vidám, örök optimista és színes egyéniségnek tartotta, mások szemében inkább egy fura erdei manóra emlékeztetett, arra a levakarhatatlan, túlzottan lelkes útitársra, aki minden eltévedt vándor mellé odaszegődik. A legrosszabb dolgokban is meglátta a szépet. Ha veszekedésbe keveredett, a vita végén rendszerint kifejtette, mennyi mindent tanult belőle, és hogy egyáltalán nem haragszik.

– A kedvesség mindig ingyen van, ezt jól jegyezd meg, Aliz. Egy segítő kéz vagy egy mosoly bárkinek a napját feldobja, főleg azét, aki ezt tagadja – mondogatta mindig a lányának.

Így a „Köszönöm, ez most nem segít”, az „Ez most komoly?” vagy a „Tűnj már el!” reakciókat Frédi többnyire személyes sikerként könyvelte el. Talán még a világvégét is képes lett volna derűsen és pozitívan szemlélni, kiemelve a kráterek döbbenetes mélységét és a füst egyedi árnyalatait.

Rejtély, hogyan tudott néhány hónapot együtt tölteni a komor könyvelővel, Katalinnal. Mindenesetre Frédi nem szomorkodott túl sokáig a szakítás után, derűs természete miatt mindig jó eséllyel talált magának egy újabb függőt, akit aztán túladagolhatott boldogságdoppingjával.

Az ő szótárából hiányoztak az olyan szavak, mint a szomorúság, a gond, a kritika vagy a szarkazmus. Az élet sötét oldaláról nem kívánt tudomást venni, inkább megpróbálta minden percét mókázással tölteni. Sohasem dolgozott pár hónapnál többet egy helyen. Amint bármilyen probléma felmerült, ő már szedte is a sátorfáját. Anyagi gondjai ennek ellenére sosem akadtak; szülei menő fogorvosok voltak, német származású apja pedig tehetős, jómódú családból származott.

Aliz úgy rajongott az apjáért, mintha valami távoli, elérhetetlen sztár volna. Nem véletlen, hisz csak minden második hétvégéjét töltötte vele, ám ezek a napok voltak gyerekkora legszebb emlékei. Ha jó volt az idő, túrázni indultak, vagy kincsvadászatot rendeztek a hatalmas kertben. Ha esett, a négy fal között társasoztak, bunkert építettek vagy bábjátékkal múlatták az időt. Egyetlen percük sem telt unalomban; az apjánál nem léteztek gondok, sem kötelességek, a szigort – a kritikával együtt – száműzték.

Aliz első festményei is ezeken a hétvégéken születtek. Először az erdők ihlették meg, újra és újra ugyanazt a tájképet, ugyanazokat a zöld fákat ábrázolva, majd áttért az állatok, főleg a madarak megörökítéséhez. Ám képtelen volt élethű szárnyat festeni, ami bosszantotta, így átváltott a portrékra. Természetesen az apját is felkérte modellnek, de Frédi túl örökmozgónak bizonyult egy ilyen jellegű megtiszteltetéshez.

– Fenomenális! – lelkendezett egyszer az egyik képe előtt az apja. – Lélegzetelállító! Az erdő annyira… annyira… zöld. És külön kiemelném a hegyet. Azok a színek!

– Milyen hegy? Az a nagymama!

– Ó… Hogy a nagymama? Tudtam ám, csak vicceltem.

Aliz az apja tanácsára tért vissza a természetképekhez, amelyeket Frédi ugyanúgy az egekig magasztalt.

Aliz abban a tudatban nőtt fel, hogy művei tényleg egy majdani tehetséges festőre engednek következtetni. Akkora volt a lelkesedése, hogy senki nem merte kritizálni, legfeljebb csak annyit jegyeztek meg, hogy nagyon „érdekes” vagy „én nem vagyok műértő”.

A mesék világában egy új szereplő könnyedén megtöri az ehhez hasonló idillt, ám Aliz mostohája, Lenke láthatóan nem volt járatos az efféle mágikus felforgatásban. Az is sokat segített, hogy csak kéthetente találkoztak. Olyankor Lenke ugyanúgy kapható volt a kalandozásra, mint Frédi: sütiket sütött, sátrat állított, vidámparkba vitte Alizt. A kislány ilyenkor úgy érezte, ilyen lehet a tökéletes család. Érthető, hogy nem szívesen akart visszamenni az anyjához, aki a komor hétköznapokat, a túlzott rendmániát és az állandó unalmat képviselte.

Hétköznap Aliz csak telefonon beszélhetett az apjával, de ezek a rövid hívások aligha enyhítették a hiányát. Frédi többnyire azzal hárított, hogy rohannia kell — de soha nem mondta el, hova. Aliz ebből csak egyetlen következtetést vont le: az apja biztos nélküle kezd új kalandokba.

Frédi a saját hiányát próbálta ellensúlyozni, amikor megajándékozta a lányát Mr. Darcyval. Az egyszerű, szürke cica már az első közös napjukon bizonyított: meglepően jól tűrte, amikor Aliz masnikkal aggatta tele, és mindössze három nyávogással fejezte ki nemtetszését, amikor a meleg panelben sátorozásra ítélték. Ám mindennek volt határa.

Amikor látta, hogy Aliz papírt, táblát, babaruhát, majd festéket és ecsetet készít elő, Mr. Darcy még egy vérszomjas falka kellős közepén is szívesebben találta volna magát. Mióta a lány megkapta őt, végleg felhagyott a természetképekkel, és áttért a giccses ruhákban pózoló macskák – jobbára csak Mr. Darcy – megörökítésére. A cica pedig mélyen gyűlölte, amikor Aliz beleszuszakolta a csúnya és szűk babaruhákba.

Így történt ez pénteken is. Amint észrevette Alit, akin épp kitörni készült a művészhajlam, Mr. Darcy rögvest felborzolta a szőrét, és menekülőre fogta. Aliz nem értette, mivel váltotta ki szeretett macskájából ezt a reflexet – akárcsak az apja, ő sem gondolta, hogy bárkit is képes bántani.

Azon a kellemes tavaszi napon, amikor a Varga család útnak indult felfedezni a természet lágy ölét, Mr. Darcy aggodalomtól terhes tekintettel nézett a kikészített papírra és festékre. Máskor rögvest bebújt volna az ágy alá, ám ez a nap más volt, ugyanis teljesen egyedül maradt a lakásban. Miután egy ideig érdeklődve kémlelt kifelé az ablakon keresztül, elindult az ajtó felé.

*

Néhány órával később, amikor Katalin hazaért a postáról, döbbenten látta, hogy a bejárati ajtó résnyire nyitva maradt. Az első gondolata az volt, hogy kirabolták. Nem késlekedett, azonnal végigjárta a lakást, hogy ellenőrizze, eltűnt-e valami. Megkönnyebbülésére minden értéke – a szőnyeg alá rejtett dugipénzével együtt – ott volt, ahol hagyta.

Miután megnyugodott, közelebbről is szemügyre vette az ajtót. Mivel nem látott semmilyen erőszakra utaló jelet, fogta a lakáskulcsát, megforgatta a zárban, és – hogy meggyőződjön annak rendeltetésszerű működéséről – megpróbálta kinyitni. A zár meg sem moccant. Az egyetlen magyarázat tehát a saját feledékenysége volt. Való igaz: aznapra sok teendője akadt, és a reggeli rutinja sietős kapkodásba torkollott.

– Legközelebb nem szabad ennyi mindent besűrítenem egy napra – sóhajtotta, és fáradtan eldőlt a kanapén.

Korgó gyomra azonban nem hagyta pihenni. Átballagott a konyhába, ahol kikészített egy tányért a hozzáillő evőeszközökkel. Míg ebédelt, valami furcsa, nyugtalanító érzés fogta el. Mintha megfeledkezett volna valamiről. Arra gondolt, talán az agya küldi a megkésett figyelmeztetést a nyitva felejtett ajtóról, pótolva ezzel a reggeli mulasztást. Elhessegette a gondolatot.

Amikor kinyitotta a hűtőt, hogy tejet vegyen ki a délutáni kávéjához, felkiáltott:

– Mr. Darcy!

Katalin azon nyomban körbejárta a lakást, ám sehol sem találta lánya szeretett macskáját. Fáradtságát félretéve gyorsan magára kapta tavaszi kabátját, és elindult átkutatni a környéket. Pedig az első hetekben kifejezetten utálta a macskát. Aliz ugyan boldogan játszott vele, de minden egyéb fontos teendő – etetés, alomürítés stb. – Katalin nyakába szakadt. Az sem segített kifejezetten, hogy a macska az exe ajándéka volt.

Idővel, ahogy megtapasztalta, hogy Mr. Darcy valójában egész kevés gonddal jár, ő is megszerette. Nem csoda hát, hogy most annyira kétségbeesett.

– Minden rendben? – kérdezte a szembeszomszéd, ahogy Katalin zaklatottan kilépett a lakásból. Fáradt, kissé borostás arcáról épp csillámokat törölt le.

– A macskánk elszökött – válaszolt kelletlenül, miközben a zárral bajlódott. – Remélem, nem jutott messzire.

– Az a kis szürke cica? Pont a lábam között iszkolt el, amikor megjöttem.

– Igen? – kapta fel a fejét Katalin. – Mikor volt ez?

– Délelőtt, úgy tíz óra körül. Épp éjszakai műszakból értem haza.

Nem is kellett többet mondania. Katalin végre bezárta az ajtót, már rohant is ki az épületből.

– Cic, cic, cic, cic…

A keresés idő előtt, fájdalmasan hamar ért véget. Amint Katalin kiért az útra, tekintete megakadt egy szürkés-pirosas pacán az aszfalton. Közelebb lépve meglátta a szétroncsolódott nyakörvet is. Semmi kétség: Mr. Darcy volt, ott feküdt élettelenül az út kellős közepén.

Katalin nagyot sóhajtott, és hátat fordított a látványnak. A lépcsőház ajtajában a szomszéd már várta.

– Na, meglett?

Csak megrázta a fejét, és röviden, tömören közölte a tényt. A szomszéd együtt érzőn átfogta a nő vállát.

– Nagyon sajnálom! Nem tudtam, hogy nem mehet ki. Ha tudok valamiben segíteni…

– Már felesleges – dörmögte ridegen Katalin.

Nem törődve szomszédja felhúzott, gondosan festett szemöldökével, visszasomfordált a lakásba. Első útja a fürdőszobába vezetett, ahol megmosakodott. Miután érzéseit sikerült jó mélyen elnyomnia, a konyhába ment. Az egyik szekrényből elővett egy frissen mosott rongyot, egy sárga gumikesztyűt és a kedvenc tisztítószerét.

Takarítás közben fejben végigpörgette Aliz várható reakcióit. Az egyik rosszabb volt, mint a másik: hol sírva fakadt, hol kiabált, hol meg csak némán bevonult a szobájába. Miközben már a sütőt törölgette, azon törte a fejét, hogy miként közölje a szörnyű hírt. Egy pillanatra az is megfordult a fejében, hogy kitalál valami kegyes hazugságot, csak hogy ne őt terhelje a felelősség. Hamar rájött, hogy sosem volt a füllentés műfajában túl hiteles.

Az ablakhoz érve, ahogy kívül-belül aprólékosan megpucolta, azt fontolgatta, hogy azt mondja: Mr. Darcy megszökött. Egy ilyen rövidke mondat talán még tőle sem lenne átlátszó. De ahogy pörgette tovább az eseményeket, elvetette ezt a becstelen ötletet. Nem bírná nézni, ahogy Aliz hónapokon át reménykedik és keresi a szerencsétlenül járt állatot.

Talán beszerezhetnék egy hasonló macskát – morfondírozott tovább, miután kicsavarta a rongyot. – Hiszen csak egy egyszerű szürke macskáról van szó!

A cseremacska gondolata is hamar szertefoszlott. Mr. Darcy egyik szeme kék volt, a másik zöld, és egy újabb heterokrómiás macska azonnali beszerzése még Katalinnak sem ment volna olyan könnyen. Végül arra jutott, hogy a legegyszerűbb, ha csak őszintén elmondja lányának a rideg valóságot.

A fürdőszobai tükör előtt állva próbálgatni kezdte, milyen arckifejezés illene leginkább a szörnyű hír közléséhez. Néhány kísérlet után a szomorú és bánatos verzió mellett döntött. Amikor úgy érezte, hogy már kellően mélabúsra sikerült a mimikája, zöld színű tisztítósprével lefújta a tükörképét.

*

Közben Aliz hazaért. A lépcsőházba lépve mindössze az új lakók, egy férfi és egy nő tartóztatták fel, akik néhány dobozzal a kezükben várakoztak a liftre. A mit sem sejtő fiatal pár felvette Alizzal a szemkontaktust, és köszöntek. Több se kellett főhősünknek, egészen az ajtóig kísérte és szórakoztatta új ismerőseit.

Mindent elmesélt a házról, a lakókról, hogy kikkel kell vigyázni, melyik szomszéd szeret pletykálkodni, és hogy a környéken melyik boltban lehet a legjobb pástétomot kapni.

– … a sarki kisboltban egy kicsit modortalan az eladó, és sokat sóhajtozik. Engem nem zavar, mert mindig kedves vagyok hozzá, de ha más helyet is kipróbálnátok, most nyílt egy kínai üzlet a Bocskai utcában, tudjátok, ami a park mellett van. Ott mindig mosolyognak. Csudi barátságosak, de még tanulják a nyelvet, úgyhogy túl sokat nem tudtok velük beszélgetni. Eszembe jutott, hogy megtanulok néhány kifejezést kínaiul, aztán meg arra gondoltam, hogy inkább magyarul beszélek hozzájuk, hogy könnyebben megtanulhassák a nyelvet…

Aliz még akkor is beszélt, miután a pár már az összes dobozát felhordta.

– Nem akarlak titeket feltartani, tudom, hogy a szerelmesek inkább együtt akarnak lenni. Csak felírok még pár helyet, ahova érdemes legalább egyszer elmenni. Kérhetek egy tollat? Az enyém kifogyott, de papírom szerencsére még van.

Újabb tíz percig boldogította a friss házasokat, mielőtt visszakanyarodott eredeti útvonalára. Amint elindult, a pár rögvest bezárta maga mögött az ajtót.

– Milyen szimpatikusak! – jegyezte meg magának Aliz. – Csak egy icipicit gyámoltalanok. Nem baj, majd holnap is benézek hozzájuk.

Lassan haladt, de végül megérkezett az 1/1-es számú ajtó elé. Az egyetlen gondolat, ami minden második vasárnap délutánt elviselhetőbbé tett számára, most is ott motoszkált benne: Mr. Darcy viszontlátása. Neki köszönhetően hamarabb telik majd a következő két hét. Erre gondolt, amikor egy mély sóhajt követően lenyomta a kilincset.

– Szia! – köszönt széles mosollyal az anyjának, majd ledobta táskáját az előszobában. – Képzeld, találkoztam az új párral a harmadikról. Nagyon édesek, csak nemrég házasodtak össze. – Aliz a vegyszerszagtól fintorra húzta az orrát. – Pfuj! Megint takarítasz?

– Csak egy kicsit – lépett elő Katalin a konyhából. – Főtt krumpli lesz májjal vacsorára, kedvesem. Jól mulattál?

Aliz nem erre a fogadtatásra számított. A vasárnap késő délutánok általában úgy teltek, hogy mesélni kezdett egy Katalin számára teljesen érdektelen történetet, és mire a közepéhez ért, az anyja rászólt, hogy ne fecsegjen annyit, és különben is, már megint mi ez a nevetséges ruha rajta. Aliz ezután bevonult a szobájába, és Mr. Darcynak fejezte be a sztori végét. Eddig ez mindkettőjüknek megfelelt, ezért nem értette, honnan ez a szokatlan kedvesség és érdeklődés.

– Igen, jó volt. Csak egy icipicit elfáradtam.

– Mi jókat csináltatok? – tette fel az újabb kérdést Katalin.

Hű, de ijesztő, ha mosolyog – gondolta Aliz.

– Hát… kint voltunk, meg ilyenek. Neked úgysem tetszett volna.

Kínos csend telepedett közéjük; anya és lánya mindenhova nézett, csak egymásra nem.

– Meg kaptam egy piros masnit Lenkétől – folytatta végül Aliz, mert feszélyezte a hosszú csend. – Azzal fogom majd megfesteni Mr. Darcyt. Amúgy hol van? Még alszik? Vagy megint bebújt az ágy alá?

Katalin behunyta a szemét, és nagyot sóhajtott. Elérkezett a pillanat. Felvette a nemrég begyakorolt arckifejezést.

– Jaj, drágám! Ő már nincs többé.

– Tessék?

– Kiszökött az ajtón, és elütötte egy kocsi.

– Micsoda? – fakadt ki Aliz. Az első gondolata az volt, hogy az anyja csak viccel. A második, hogy elég vacakul megy neki. Ezzel viszont rögvest meg is cáfolta az elsőt. – Hogyan történhetett ilyen? Hogy juthatott ki az ajtón? – kiabálta kétségbeesetten.

– Valahogy nyitva maradt – motyogta Katalin, a padlóra szegezve a tekintetét. – Ez van. Bocsánat!

Katalin félve pillantott fel, de Aliz már nem figyelt rá. Igyekezett felfogni a hallottakat. Képtelenségnek tűnt, hogy egy olyan precíz nő, mint az anyja, egyszerűen nyitva felejti az ajtót! Hiszen a múltkor már azon kiborult, hogy a villa a kanalak közé került. És nem bírja elviselni, ha a csíkos összekeveredik a pöttyössel!

Katalin megkockáztatta, hogy közelebb lép.

– Aliz…

A hang visszazökkentette a lányt. Hirtelen sarkon fordult, kirohant a lakásból, leszaladt a lépcsőn, majd ki az utcára. Mr. Darcy nevét kiabálta, és minden apró zugba benézett. Lehetetlennek tűnt, amit az anyja mondott.

– Itt kell lennie valahol…

Eltökélte, hogy addig nem megy haza, amíg meg nem találja szeretett cicáját. Nem kellett messzire mennie, hogy szembesüljön a szörnyű valósággal.

A látványtól kiverte a víz. Sápadtan, leizzadva tért haza. Katalin ugyanott és ugyanabban a pozícióban várta, ahogy utoljára látta. Biztosra vette, hogy Aliz is látta szegény Mr. Darcyt, de lánya zaklatott arckifejezése láttán nem merte megszólítani. Minden erejével felkészült a vigasztalásra, amikor meglepetésére Aliz mosolyogva fordult felé:

– Még jó, hogy olyan élénk színű nyakörvet választottam neki. Különben soha nem ismerjük fel.

– Tessék?

– Megyek a szobámba.

Aliz, akár egy robot, megfordult, majd kimért léptekkel, tágra nyílt szemmel és természetellenes mosollyal elindult a szobája felé.

– Jól vagy, Aliz? – szólt utána Katalin.

– Persze! Minden rendben! Minden a legnagyobb rendben! Veled?

– Velem is – felelte bizonytalanul Katalin. Váratlanul érte Aliz reakciója, de sem ideje, sem ötlete nem volt, hogy új stratégiát dolgozzon ki, így maradt a szomorú és bűnbánó szerepben. – Aliz, én tényleg nagyon sajnálom. Holnap az első dolgom lesz venni egy másikat.

– Nem kell! – tiltakozott a lány.

Újabb kínos csend következett. Katalin értetlenül figyelte a lányát.

– Nem vagy éhes? – törte meg a csendet.

– Ettem apucinál. Mehetek?

Meg sem várva a választ, Aliz bevonult a szobájába, magára hagyva döbbent és aggódó anyját. Az ajtót szépen becsukta maga mögött, és megállt a szoba közepén. Behunyta a szemét, és mélyeket lélegzett.

– Nyugalom… Jól vagyok… Nem fogok sírni. Mr. Darcynak nagyon szép élete volt mellettem. Nem, nem, nem sírok!

Aliz soha nem sírt. Apjához hasonlóan ő is mindig és mindenhol vidám volt. Messziről elkerülte a bánat mindenfajta kifejezését, így a hisztérikus sírást is. Ha mégis megkísértette olykor a keserű, fojtogató érzés, mint most, akkor próbálkozott a szőnyeg alá seprés technikájával.

– Jól van, semmi baj, semmi baj… Jól vagyok.

Nagy levegőt vett, és mosolyt erőltetett az arcára. Nyugodtan kinyitotta a szemét. Az első, amit meglátott, a péntek délután kikészített tábla volt, rajta az üres, fehér lappal. Ösztönösen az íróasztala felé fordult, ahol az ecsetek és a festéktubusok vártak rá. Hihetetlen volt belegondolni, hogy néhány órával ezelőtt még azon töprengett, hogy melyik profilja előnyösebb Mr. Darcynak. Pedig akkor már rég halott volt.

– Nem, nem…, ilyenekre nem gondolhatok! – kapta a fülére mindkét kezét, mintha így elzárhatná a fejében zakatoló gondolatokat.

Fogta a képzeletbeli seprűt, és alaposan a képzeletbeli szőnyeg alá söpörte a gondjait. A papírt, az ecsetet és a festéket egy fiókba, a táblát pedig a ruhásszekrénye mögé helyezte. Mr. Darcy kész portréi a fal mellett sorakoztak. Aliz néhány hete elvitte mind a huszonegy festményét az apjához, hogy együtt csodálhassák tehetségét, és azóta még nem volt ideje visszaakasztani őket a falra. Gondolkodás nélkül fogott egy pokrócot, és letakarta a képeket. De ezek után sem nyugodhatott meg, mivel a következő pillantása Mr. Darcy fekhelyére esett, ahonnan néhai macskája plüssegere nézett fél szemével vissza rá. Mr. Darcy mindig vele aludt. A lány odament, felvette az állatot, magához ölelte és megszagolta. Ugyanolyan illata volt, mint Mr. Darcynak, csak hát Mr. Darcy meleg volt, és mindig fészkelődött, mikor megölelte. Egy kósza pillanatra átfutott az agyán, hogy Mr. Darcy most pont ugyanilyen élettelen, mint szeretett plüssegere.

– Nem! Miért kellett nyitva felejtenie az ajtót?!? – fakadt ki, és elhajította az egeret.

*

Attól a naptól kezdve minden megváltozott anya és lánya között. Katalin engedékenyebbé és megértőbbé vált, viszont Aliz ridegebben és keményebben viselkedett vele. Katalin nem szólt, ha Aliz túl színes ruhát vett fel, vagy ha elégtelent hozott haza irodalomból. Aliz továbbra is mindenkivel kedves és cserfes maradt, kivéve az anyjával, akihez alig szólt pár szót. Még a nagy veszekedésük közben is tartotta magát ehhez, amelyre úgy egy hónappal Mr. Darcy halála után került sor. Az elindítója Katalin volt, aki nehezményezte lánya új viselkedését.

– Hiszen csak egy macska volt! Lépj már túl rajta!

Kiborulása azonban csak olaj volt a tűzre.

Ettől kezdve Aliz szinte csak aludni és enni járt haza. A hétköznapokat az iskolában vagy Lenkénél töltötte, aki egy idősek otthonában dolgozott. Amint tehette, munkát vállalt, hogy még kevesebbet kelljen otthon lennie. Amikor pedig meghalt a német nagymamája, és unokájára egy belvárosi garzont hagyott, egy percig sem habozott: fogta a holmiját, és elköltözött. Katalin mindezt szó nélkül tűrte.

Aliz a viselkedését egyáltalán nem tartotta ellentmondásosnak kedves és pozitív személyiségével. Valójában észre sem vette, hogy milyen gorombán bánik az anyjával. Bár miért is tűnt volna fel, hisz Katalinnal még Frédi sem volt mindig kedves.

Így telt el tíz év.

2.

Aliz nem volt szép lány. Anyjától örökölt gerincferdülése miatt volt egy kis púp a hátán, ami miatt egy ideig fűzőt is kellett viselnie. Csakhogy a használata hosszú ideig nem hozott szembetűnő eredményt, ráadásul emiatt a középiskolai évei alatt többen tevének csúfolták. Kamaszként az sem javított a helyzetén, hogy jobbára csak fura és rikítóan színes ruhákat hordott, ami ugyancsak okot adott a gúnyolódóknak. Aliz viszont nem vette magára a csúfolódást: a rossz dolgokkal egyszerűen nem foglalkozott. Részben ennek az attitűdjének köszönhette, hogy huszonöt évesen is úgy nézett ki, mint egy bogaras tizenöt éves. Számára ugyanis a külső elvi kérdés volt. Nem akart olyan unalmasan kinézni, mint mindenki más. Ellenállását az is fokozta, hogy az anyja is folyton az éppen divatos és átlagos ruhákat próbálta ráerőltetni.

Aliznak nem voltak igazi barátai az iskolában. Az a fajta diák volt, aki az osztálykirándulásokon inkább a tanárok mellett, a busz elején ült. Soha nem jött ki a saját korabeliekkel, és ezen egyik fél sem akart változtatni. Mint sok minden másban, ebben is az apja volt a példaképe, aki ugyancsak különc, sokszor bosszantó viselkedése miatt szintén híján volt a barátoknak. Ám Frédi, személyiségéhez híven, soha nem rágódott túlzottan ezen a problémán, így hozzá hasonlóan Aliz is ugyanolyan könnyedséggel kezelte a dolgot.

Tanulmányait tekintve ő volt a legjobb matekból, fizikából, kémiából és biológiából. A kedvence a biológia volt, de az irodalmat is próbálta megszeretni. Az volt a gond, hogy Shakespeare szonettjeit sokkal bonyolultabbnak találta, mint egy mitokondrium részeinek funkcióit. Soha nem értette a metaforákat, és tankönyv nélkül hozzá sem tudott fogni egy verselemzéshez. (Bár a négyes-ötös irodalomátlaga arra utalt, hogy a tanára sem várt tőle ennél többet). Mr. Darcy is e lázas igyekezet miatt kapta a nevét. Habár Aliz soha nem olvasta a Büszkeség és balítéletet, a névválasztással Austen és az irodalom iránti rajongását kívánta bizonyítani. Az irodalom felé tett érdeklődési kísérleteiért is az apja volt a felelős, akinek kisháza telis-tele volt regényekkel, amiket Frédi – saját bevallása szerint – mind olvasott. Aliz, mint minden másban, ebben is igyekezett a kedvére tenni.

Pályaválasztás előtt is kikérte az apja véleményét. Frédi akkor épp egy pszichológusnőről szóló izgalmas pszichothrillert olvasott, és napokig áradozott róla a lányának. Így választotta Aliz a pszichológia szakot, amit tanárai támogattak. Osztályfőnöke kifejezetten örült a döntésnek, hisz tisztában volt vele, hogy Aliztól nem idegen az elesettek megsegítése. Már középiskolás korában is előszeretettel segített másoknak, akiken látta, hogy szükségük van rá – még ha segítségnyújtása legtöbbször nem várt kudarccal zárult is. Még ha te vagy a legkétségbeesettebb és legelesettebb kamasz is a világon, akkor sem a legnevetségesebb lánytól fogsz segítséget kérni. Szerencsére ezek a kudarcok nem szegték Aliz kedvét, mert amúgy sem érezte jól magát a saját korosztályában, így inkább az idősebbek társaságát kereste.

Az iskola és a diákmunkái mellett heti két délutánt abban az idősek otthonában töltött, ahol Lenke ápolónőként dolgozott. Imádott az öregek között tenni-venni, mindig végighallgatta a történeteiket, segített nekik megenni a banánt vagy kinyitni a nápolyis dobozt. Az idősek soha nem intették csendre, szívesen végighallgatták a fecsegéseit, akár többször is, hiszen sokuknak Aliz érkezése minden alkalommal új élményt jelentett. Sok öregnek – bár voltak gyerekeik – ő volt az egyetlen társasága.

Aliz az egyetemen is tartotta jó tanulmányi átlagát, és ugyanúgy rosszul teljesített a közösségi életben – legfőképp a barátkozás terén. Eleinte vonzóvá tette őt a szaktársai szemében az a tény, hogy a belvárosban lakott. Meglepetésére sorra kapta a buli meghívásokat, amelyek valahogy mindig az „Aludhatok nálad?” kérdéssel végződtek. Aliz persze mindig engedett, hisz soha nem tudott nemet mondani. Ám ahogy szaktársai idővel barátokra leltek, úgy apadt el a meghívások száma.

A második egyetemi félévben – a maga módján – Aliznak is sikerült összebarátkoznia valakivel: egy visszahúzódó lánnyal, Eszterrel. Eszter még mindig iskolatáskával járt mindenhova, amiben Aliz nem talált semmi kivetnivalót, valamint visszahúzódó lány lévén Esztert sem zavarta Aliz furcsa kinézete és állandó fecsegése. Valamiért a sok beszédet a menőség mérőfokának hitte. Egy ideig jól kijöttek egymással, ám csúnyán összevesztek, amikor Aliz továbbadta Eszter féltve őrzött titkát az évfolyam legjóképűbb fiújának. Pedig, mint mindig, Aliz most is jót akart. Azt hitte, ha elmondja a fiúnak, hogy Eszter szerelmes belé, akkor a fiú majd randira hívja. A dolog azonban nem egészen így alakult.

Bár maga Aliz is belátta, hogy talán nem a többi lány előtt kellett volna kikotyognia a titkot, mégsem értette Eszter kiborulását. Amikor végre megtalálta őt az egyik mosdófülkében, rákérdezett:

– Én szerettem láthatatlan lenni! – zokogta Eszter. – Most bárhova megyek az egyetemen, mindenki rajtam röhög, és azt kérdezik: „Na? Összejött már a randi?” Nem alszom, félek órára járni. Mégis hogy gondoltad, hogy beszélsz vele erről!?! Bizalmasan mondtam el neked!

– De hisz nincs semmi szégyellnivaló az érzéseiden. Azzal meg, amit mások gondolnak, nem kell foglalkoznod. Különben is, Jung azt írta, hogy sok introvertált–extrovertált pár van. Ki tudja, még neked is lehet esélyed. Ismertem egy nénit, a nevére már nem emlékszem… Marika vagy Erzsi néni, de mindegy is. Túlélte a világháborút, majd hozzáment egy cowboyhoz, aki elvitte Amerikába. Találkozott a Dalai Lámával is! Bár lehet, hogy erre rosszul emlékezett, mert azt is mondta, hogy megetette…, de a lényeg, hogy egy teljesen más körökben forgó férfi mellett kötött ki. És te…

– Hagyd már abba! – fakadt ki Eszter, és elrohant.

Aliz nem érezte magát rosszul a történtek miatt. Az apjától megtanulta, hogy az ilyen kiborulás valójában annak a jele, hogy jó munkát végzett, hiszen segített egy elesetten. Remélte, hogy Eszter ezek után majd bátrabban viselkedik.

Nem sokkal később Eszter egyetemet váltott, Aliz pedig végleg lemondott a további barátkozási kísérletekről. Minden energiáját a tanulmányaira és a karrierjére fordította. Mesterszakos korára pedig megtalálta az álommunkáját: az egyik tanára, dr. Németh Ildikó asszisztense lett.

Ildikó csinos, a negyvenes éveiben járó, rendkívül aktív nő volt: a tanítás és a házasélet mellett praktizált, könyvet írt, interjúkat adott. Aliz feladata is ennek megfelelően többrétű volt. Egyszerre volt titkárnő, menedzser és segédtanár. Kávét főzött, időpontokat egyeztetett, hivatkozásokat keresett, a gyerekeket hozta-vitte az iskolából, helyettesített. Szabadideje alig maradt: otthon is vagy dolgozott, vagy tanult. Így lassan elhanyagolta a művészetét. Félkész tájképek hevertek szerteszét a lakásban. Mivel Mr. Darcy halála óta nem volt társasága, akihez beszélhetett volna, munka közben zenét kezdett hallgatni.

Megszokott rutinjának egy idegen érkezése vetett véget. Egy napon, amikor épp a gyerekek karateóráiról egyeztetett Ildikóval, történt valami, amire titkon mindig is vágyott. Alex – a titokzatos idegen, Ildikó egyik páciense – lépett be a rendelőbe. Aliz nem tudta pontosan, miért járt a férfi terápiára, de biztosra vette, hogy komoly lehet, hisz Ildikó mindig tudott rá időt szakítani. Alex a húszas évei végén járó, vonzó, magas férfi volt, aki üzletkötőként dolgozott. Műanyag konyhai kiegészítőket árult, döntően középkorú nők számára, akik egyöntetűen rajongtak érte és a tálakért.

Aliz szívét akkor rabolta el, amikor a férfi megdicsérte a zöld süsüs pulcsiját. Attól a naptól fogva nagy becsben tartotta a ruhadarabot, és rendszeresen hordta munkában, egy újabb bók reményében. Nem kellett sokat várnia, Alex elég gyakran felkereste Ildikót. Olyankor mindig volt egy-két kedves szava hozzá. A lány rendszerint sokatmondó habogással válaszolt.

Aliz nem volt népszerű a férfiak körében. Öltözéke ugyan felkeltette a munkások figyelmét az utcán, de füttyszó helyett inkább döbbenetet és kuncogást váltott ki belőlük. A bulikban sem érdeklődött iránta egyetlen részeg vagy kanos fiú sem. Néha ugyan ráírt egy-egy szaktársa, hogy jegyzetet kérjen tőle, és ezen üzeneteknél Aliz próbálta nem elképzelni a közös jövőjüket egészen az esküvőig. De hiába, onnantól akaratlanul is máshogy nézett az óvatlan tanulni vágyóra. De egyik jegyzetkérő sem váltott ki belőle olyan érzéseket, mint Alex.

Mivel eddig nem volt sikerélménye a másik nemnél, nagy meglepetésként érte, amikor Alex egy délutáni foglalkozás után elhívta őt egy házibuliba. Ráadásul pont a születésnapján! Amint hazaért, az első dolga volt, hogy kikészítse csinos, rózsaszín ruháját. Miközben a hozzáillő masnit kereste, talán életében először bizonytalanodott el az öltözködési stílusa tekintetében. Tudta, hogy Alex barátai is ott lesznek, és felmerült benne, hogy talán mégis jobb volna egy szimpla farmer.

Nagy nehezen előhalászta a fiók mélyéről azt az egyetlen farmert, amit még az anyjától kapott. Amikor felpróbálta, a tükörből egy idegen nő nézett vissza rá. Egyszerűen nem érezte jól magát benne. Az sem növelte a nadrág iránti rokonszenvét, hogy az anyjától kapta, akivel két éve beszélt utoljára. Különben is – gondolta –, Alexnek a süsüs pulcsi is tetszett. Így végül maradt a rózsaszín pöttyös ruha a masnival.

A buliban Aliznak nem kellett mással beszélgetnie, mert Alex egész este lefoglalta. Amint megérkezett, kikísérte a teraszra, mondván hogy ott jobb a levegő, és kevesebben is vannak. Egy idő után Alizt zavarni kezdte a cigiszag és egy számára ismeretlen, erős fűszer illata. Mivel az utóbbitól megéhezett, Alex a konyhába invitálta. Ott viszont túl hangosan beszéltek egy bizonyos Fanni szerelmi életéről, akiről még Alex sem tudta, hogy kicsoda. Végül a nappaliban találtak egy félreeső zugot, ahol aztán az egész éjszakát végigbeszélgették.

Aliz csak egyszer állt fel, hogy megmossa izzadt kezét, ám a mosdó túl sokáig volt foglalt, ráadásul furcsa hangok szűrődtek ki, ezért inkább a konyhai mosogatót vette igénybe.

Úgy érezte, sosem volt még olyan boldog, mint azon az estén. Egy olyan sármos férfi, mint Alex, egész éjjel csak vele foglalkozott. Pedig felfigyelt rá, hogy egy álomszép lány többször is féltékeny pillantást vet rájuk. Mi tagadás, ez jólesett neki. A buli végén Alex hazakísérte, és megcsókolta. Ez volt élete legjobb születésnapja.

Másnap mosollyal az arcán ébredt. Életében először tapasztalta meg, milyen érzés rózsaszín szemüvegen keresztül szemlélni a világot. Ez több új élményt hozott. Egyrészt átélte, milyen egy férfit rajongva csodálni. Alex minden tulajdonsága lenyűgözte: a külseje, az érdeklődési köre, hogy ő sem szereti a filmeket, de szereti az Ohio című dalt, és legfőképpen, hogy őt, Alizt tüntette ki figyelmével. A reggeli mosolyt később dúdolás váltotta, azt pedig boldog táncikálás, amit már csak egy flashmob múlhatott volna felül.

A jókedve délutánra kezdett alábbhagyni. Alex ugyanis a csók óta nem adott magáról életjelet. Reggel Aliz úgy gondolta, hogy biztos alszik még, hisz már eleve fáradtan érkezett a buliba. Ez az okfejtés még délután is tartotta magát, de estére a lány kezdett pánikba esni. Élete során másodszor lett úrrá rajta a kétely. És azt tette, amit minden átlagos lány ilyen helyzetben: elkezdett agyalni.

Biztos, hogy tetszem neki. Hiszen meg is csókolt! Az emberek nem csókolnak meg olyat, akitől nem akarnak semmit. És még a pulcsimat is megdicsérte. De akkor miért nem jelentkezik? Hiszen az egész estét együtt töltöttük. Jól éreztük magunkat. Még az időskori demencia is érdekelte, a nagymamáját is szóba hozta. Ezek után biztos fog jelentkezni. De mikor? Lehet, hogy balesetet szenvedett? Nem, ilyenre még csak gondolni sem szabad! Talán még várja az ihletet. Igen, biztos a tökéletes választ fogalmazza. Az lesz a legjobb, ha nem agyalom túl. Biztos megvan rá az oka, hogy miért nem írt még. Holnap már biztos keres.

De Alex másnap sem jelentkezett.

Ennek ellenére Aliz ugyanolyan lelkesen vetette bele magát a mindennapi teendőkbe, mint máskor. Csak közben fél szemmel folyton a telefonját figyelte. A készülék azonban egyetlen egyetemi hírlevélen kívül semmi új üzenetet nem jelzett.

Egynapnyi, kétnapnyi, háromnapnyi, egy egész hétnyi… kifogások keresése és várakozás után végre hírt adott az imádott férfi. Kiderült, hogy a beteg nagymamájához kellett sürgősen elutaznia, aki Erdélyben élt.

Szörnyen sajnálom, hogy nem írtam eddig, de azt hittem, elvesztem a mamámat.

Aliz, amint elolvasta az üzenetet, megbocsátott Alexnek, és fátylat borított az egyhetes kálváriára. Amikor találkoztak a lány lakásán, Alex megnyugtatta, hogy a nagymamája egészségi állapota most már kielégítő. Iszogattak – Aliz mindig kicsiket kortyolt, mert nem szerette az alkoholos italok ízét –, beszélgettek, és a végén Alex ott maradt éjszakára is.

Egyre gyakoribbak lettek az ilyen randik, de volt egy bökkenő. Mint kiderült, Alex egy hosszú párkapcsolat utáni szakítás miatt járt Ildikóhoz, aki azt tanácsolta neki, hogy egy ideig még ne randizzon senkivel. Alex nem akarta, hogy Aliz miatta veszítse el az állását, ezért a románcukat titokban tartották.

A tiltott gyümölcs mindig édesebb, tartja a mondás. Aliznak tényleg édesebb volt. Tetszett neki a beavatott szerep, és izgalmasnak találta, hogy Alexszel van egy közös, bizalmas, szavak nélküli nyelvük, amit csak ők ketten értenek. Bár ez a nyelv döntően Alex kacsintásából állt, amit mindig megejtett, mielőtt belépett Ildikóhoz.

Zsúfolt, betáblázott napok sorjáztak egymás után. Viszonyuk titokban tartása emiatt nem bizonyult olyan nehéznek, mint ahogy azt Aliz az elején gondolta. Alexet lekötötték az edényei, Alizt pedig a tanulmányai és a munkája foglalta le, így jobbára csak hétvégente, és akkor is csak esténként találkoztak. Bár Alex is a belvárosban élt, kénytelen volt megosztani a lakását egy bunkó lakótárssal, ezért kevéske szabadidejüket mindig a lánynál töltötték.

Aliz szívesen szervezett volna közös programokat is, olyanokat, amelyek nem fenyegettek a lebukás veszélyével. Egy alkalommal fel is vetette, hogy kiránduljanak egy jót az Odvas-hegyre, de valahogy sosem jött ki úgy a lépés, hogy mindkettejüknek alkalmas lett volna. A férfi nem bánta, mondván, szerinte sokkal jobb kettesben lenniük a négy fal között, mert imádja hallgatni Aliz hangját. Ennél nagyobb bókot a lány el sem tudott volna képzelni.

Az igazsághoz tartozott, hogy Alexnek nem kellett a szomszédba mennie beszédtémáért. Népszerűségének és karizmájának köszönhetően számtalan helyen fordult meg addigi élete során, ahol ugyancsak számtalan embert ismert meg. Történeteit hallgatva olykor Alizt elfogta a szégyen: ő nem tudott ennyire izgalmas és sokszínű élményekről beszámolni. Csak ült, és tátott szájjal hallgatta Alex ijesztő, vicces, meglepő vagy épp szomorú elbeszéléseit.

Aliz szemében így is tökéletes volt a kapcsolatuk. Naponta váltottak üzeneteket – rövideket és izgalmasakat. Egy esős napon például Aliz egy csigát vett észre a lába előtt. Rögvest Alex egyik története jutott eszébe, amely Franciaországban játszódott, és rajta, egy csigán kívül szerepelt még benne egy séf és az ő patkánya. Le is fotózta a puhatestűt, majd elküldte a képet a férfinak, aki mindig örömmel fogadta Aliz üzeneteit, legalábbis ő így értelmezte a férfi válaszait, amelyek többnyire egyetlen információt tartalmaztak: a következő találkájuk időpontját.

Üzeneteit mindig olyan határozott és megkérdőjelezhetetlen stílusban fogalmazta, hogy azokra Aliz nem tudott nemet mondani. De nem is akart. Ha akadt is egy szabad perce, akkor is csak Alexre tudott gondolni. Dallamos hangjára, megnyerő mosolyára, fekete göndör hajára vagy csokoládébarna szemére, amelybe legszívesebben belemártott volna egy kanalat.

Aliz már tényleg úgy érezte, hogy az élete teljes és tökéletes. Elismert szakon tanult, volt munkája és saját lakása, és most már szerelme is. De volt még valami, ami hiányzott. Nagy bánata volt, hogy az egyetem és a munkája miatt elhanyagolta az apját és Lenkét. Azt hitte, hogy amint nagykorú lesz, többet járhat át hozzájuk, évek óta mégis csak ritkán látogatta őket.

Hiányoztak neki a kincsvadászatok, a tollbik, a bábjátékok és a barkácsolások is. Kíváncsi volt, járnak-e még a madarak az apjával közösen épített madáretetőhöz. Utoljára karácsonykor voltak együtt – és annak már lassan fél éve. És mennyi minden történt azóta!

Elhatározta, hogy amint lemegy a vizsgaidőszak, és lesz egy kis szabadideje, meghívja őket egy közös ebédre.

3.

Ez a nap június első szombatjára esett. Épphogy véget ért Aliz vizsgaidőszaka, így apjával, Lenkével és immáron Alexszel együtt végre felszabadultan vághatott bele a nyári kalandokba. Frédi természetesen örömmel fogadta a meghívást, sőt még egy hatalmas meglepetéssel is készült a lányának, de közös ebéd helyett inkább délutáni teázást javasolt. Aliz furcsállta az ötletet, mivel nem emlékezett, hogy az apját valaha teázni látta volna. Még nyáron is forró csokit ivott.

– Biztos a meglepetéséhez van köze – kuncogott magában, majd Alexre gondolva hozzáfűzte: – Én is készülök eggyel.

Aliz nem beszélt még sem az apjának, sem Lenkének Alexről, de fejben már többször végigjátszotta a jelenetet, ahogy bemutatja a barátját, és szülei büszkén nézik, amiért neki is sikerült megtalálnia a saját mesébe illő szerelmét – pont olyat, amilyennek a szülei kapcsolata tűnt számára gyerekkorában.

Ilyen és ehhez hasonló gondolatokkal ébredt azon a bizonyos szombaton. Alig várta a délutánt, jókedvét még az sem szegte, hogy aznapra Ildikó váratlan feladattal bízta meg: a délelőtt folyamán meg kellett vásároljon egy frissen megjelent könyvet, és bevinni a rendelőbe.

– Még jó, hogy áttettük a találkát délutánra – gondolta optimistán.

Gyorsan megreggelizett, megmosakodott, majd felöltözött. Flitteres rövid ujjú felsőt vett fel, hozzá rózsaszínű, térdig érő szoknyát, a lábára pedig balerinacipőt húzott. Mivel pöppet nagy volt rá, kénytelen volt még egy vastag macis zoknit is húzni alá.

– Csókolom, Terike néni! – köszönt az idős szomszéd függönnyel keretezett arcának a kapu felé menet.

Nyomott meleg volt aznap. A hőségben az emberek ájuldozva menekültek az árnyat ígérő fák alá. A plázák bejáratainál lelkes önkéntesek osztogatták az ásványvizeket, a multiknál bekapcsolták a klímát, a tűzforró buszokon pedig a sortot viselő lányok igyekeztek nem otthagyni bőrük felső rétegét az ülésen. Mindenki esőért imádkozott.

Aliz izzadtan lépett a könyvesboltba, és rögvest az újdonságok felé vette az irányt. Ám a keresett könyv – Férfivá válás napjainkban – nem volt sehol.

– Elnézést kérek – lépett oda az eladóhoz. – Lehet, hogy én vagyok vaksi, mondták többen is már rám. Például tegnap, pont a szomszéd drogériában nem találtam a kedvenc samponomat, amit évek óta használok. Akkor én is azt hittem, hogy „Húha, lehet, lassan szemüveget kellene hordanod, Aliz”, de aztán megtudtam, hogy megszűnt a gyártása. Szóval, hurrá, a szememnek semmi baja. Na már most eléggé sietek, mert a szüleimmel találkozom ma, pontosabban az apámmal és a mostohámmal, de ő nagyon jó mostoha, nem olyan, mint a mesékben, úgyhogy igazán szerencsés vagyok. Volt olyan eset is például… De ezt most nem mesélem el, mert sietek. Szóval a Férfivá válás napjainkbant keresem, de nem látom az újdonságok között.

– Sajnálom, de elkapkodták – felelte türelmesen az eladó. – Tegnap rendeltem új példányokat, de még nem érkeztek meg.

– De hát csak szerdán jelent meg! Váó, biztos nagyon jó könyv lehet.

– Talán az újpesti üzletünkben van még – javasolta.

– Újpest?! – hüledezett a lány. – De az a város másik fele! Nem baj, végül is egy kis kirándulás sosem árt.

– Esetleg egy ajándék könyvjelzőt ajánlhatok? – mutatta fel az eladó.

– Nagyon kedves, de azt hiszem, jobb, ha indulok. Minél előbb érek oda, annál hamarabb végzek. Rég nem találkoztam már az apámmal. Képzelje, ő verseket ír. Az egyikben például… Na de nem kezdek most bele, mert holnapig sem végzek. Viszontlátásra! – búcsúzott, hatalmas mosollyal az arcán.

A váratlan fejlemény sem szegte kedvét. Úgy gondolta, délutánra biztos megoldódik. Lement a metróaluljáróba, de már fordulhatott is vissza, hogy megkeresse a metrópótló buszt.

– Milyen jó, hogy felújítják a metrót! Biztos nagyon szép lesz, ha elkészül – jegyezte meg egy idegennek a buszmegállóban.

A metrópótló kellemetlenül zsúfolt volt. Ám Aliz – a többi emberrel ellentétben – egyáltalán nem morgolódott. Mosolyogva figyelt egy nyugdíjas házaspárt, akiknek csodával határos módon akadt még két szabad hely.

– Legalább ők ülnek – jegyezte meg… egy hónaljnak.

*

Egy óra késéssel ért vissza a rendelőbe, ahol Ildikó már láthatóan tűkön ülve várta.

– Bocsánat! – kezdte Aliz lihegve, miközben virágmintás, zsákszerű táskájából próbálta kihalászni a nehezen megszerzett könyvet. – Újpestre kellett mennem, mert már csak ott volt belőle pár példány. De elfelejtettem, hogy ma csak a metrópótló jár. Visszafelé pedig lekéstem, mert egy turistát kellett útba igazítanom. De nem bántam, legalább gyakoroltam az angolt. Összességében izgalmas kaland volt. A buszon például láttam…

– Aliz! Aliz! – szakította félbe Ildikó nyugodtan és kedvesen a lányt. – Nyugalom, semmi baj. Megkaphatnám a könyvet?

– Persze, itt is van. – Aliz pár darab csokival és tamponnal együtt kirántotta a táskájából, majd átnyújtotta.

– Nagyszerű! – sóhajtott fel Ildikó, és magához ölelte a könyvet. – És? Izgatott az ebéd miatt, Aliz? Igaz is, ebéd. Nem fog elkésni?

Aliz a héten számtalanszor megemlítette családi programját a főnökének, de a legújabb fejleményekről még nem volt ideje beszámolni.

– Nem, mert szerencsére változott a terv, mert így biztos nem értem volna oda! Az történt ugyanis, hogy apuci meggyőzött, hogy inkább teázzunk egyet délután! Hát nem kedves? Mindig olyan kreatív! Alig várom már, hogy találkozzunk, hisz annyi mindenről kell majd mesélnünk egymásnak. Még ki is kell találni, miket csinálnunk a nyáron. Tudja, egy csomó minden…

– Aliz! – kiáltott fel hirtelen, szinte pánikszerűen Ildikó. – Jaj, teljesen kiment a fejemből! Hétfőn előadást tartok, de elfelejtettem elkészíteni a prezentációt!

– Jaj, Istenem!

– És egész hétvégén vidéken leszek! Mit tegyek?

– Miről kell előadást tartania? – kérdezte segítőkészen Aliz.

– A játék babák és a kisfiúk fejlődése a cím. Jaj, Aliz! Nagyon nagy baj lenne, ha átküldeném az anyagot, és megcsinálná nekem? – kérlelte Ildikó.

– Nem, dehogyis! – legyintett a lány. – Még jó, hogy itt az egész vasárnap, és még egy kicsi a szombatból is. Küldje csak át nyugodtan!

– Maga egy angyal, kedves Aliz! – hízelgett Ildikó, majd minden átmenet nélkül az órájára pillantott. – Nahát, már ennyi az idő! Sajnos rohannom kell, de úgyis találkozunk a jövő héten. Akkor küldöm az anyagot. Jó hétvégét!

– Jó hétvégét!

*

Aliz hazafelé vette az irányt. Amint átlépte lakása küszöbét, ledobta zsáktáskáját, és a fürdőszobába vonult, hogy alaposan lemossa magáról a délelőtt rátapadt piszkot és izzadságot. Tíz perccel később már frissen és illatosan lépett a galériás nappaliba, ami így hálóként is szolgált.

A lakás mindössze három helyiségből állt: egy konyhából, ahonnan az egyik oldalon a fürdőszoba, a másikon a nappali-háló nyílt. A galéria ütött-kopott matracán Aliz mindössze csak egyszer, az első éjszakán aludt, de olyan közelinek érezte a plafont, hogy álmából többször felriadt, attól tartva, hogy a mennyezet összenyomja. Másnap ezért az apjával elhozták a budaörsi házból Aliz hétvégi ágyát, ami éppen befért a galéria alá.

Bár öt másodperc alatt végig tudta járni az egész lakást, Aliz sosem érezte szűkösnek. Ha olykor mégis hatalmába kerítette a klausztrofóbia, megnyugtatta a gondolat, hogy nem kell albérletet fizetnie, és a belváros szívében élhet.

Aliz leült az íróasztal elé. Félrelökött egy halom papírfecnit, és felnyitotta a laptopját. Az e-mailjei között már várta Ildikó sürgős prezentációjának háttéranyaga.

– Jobb lesz, ha minél előbb nekikezdek.

Mielőtt ténylegesen munkához látott volna, betette a Tábortűz, kedvenc dalaink című válogatás-CD-jét az ütött-kopott lejátszóba.

*

Délután Aliz megérkezett a Rání Teaház elé. Bár még nem járt itt, bízott apja ízlésében és Lenke ítélőképességében. Annak ellenére, hogy a délelőtt kimerítette, izgatottan kereste őket a tekintetével. Négy órára volt megbeszélve a találka, de Frédi és Lenke sziluettje még négy után tíz perccel sem tűnt fel.

– Lehet, hogy ők is a metrópótlót keresik – dünnyögött magában, a telefonjára pillantva.

Hogy elüsse az időt, ráírt Alexre. A férfi épp Erdélyben vendégeskedett a rokonainál, akiknek a háza a hegyekben volt, ahol nem volt mindig térerő. Általában csak estefelé tudott lesétálni a közeli faluba, ahonnan már hírt tudott adni magáról. Meglepetésére Alex szinte rögtön visszaírt, ugyanis le kellett ugrania a faluba, mert a nagyapjának hirtelen szüksége lett egy bizonyos köptetőre.

Hihetetlen történettel állt elő Alex: reggel látott egy medvét, ahogy a bocsaival elsétált a házuk ablaka előtt. Aliz ezt először érdekesnek találta, majd elfogta a szokásos „mi lett volna, ha…” aggodalom. Alex gyorsan megnyugtatta: a környékbeli állatok jobban félnek az embertől, de ha mégis megtámadná egy medve, fél kézzel is leterítené.

Erre már Aliz is nevetett, és a chat hamar átváltott egymás könnyed cukkolásába: csak úgy villogtak a kijelzőn a „J, LOL, XD” üzenetek.

Már vagy húsz perce beszélgettek így, amikor valaki hátulról befogta Aliz szemét.

– Na, ki vagyok? – szólalt meg a jól ismert férfihang.

– Apuci!

Megfordult, és boldogan az apja nyakába vetette magát. Miután kibontakoztak egymás öleléséből, megálltak egymással szemben. Néhány bonyolultnak tűnő kézmozdulat következett – amolyan személyre szabott, amit csak ők ketten ismertek –, és egy rövid versike.

A járókelők vigyorgó arcát és felvont szemöldökét teljesen figyelmen kívül hagyták, csak nevetve újra megölelték egymást.

Frédi alacsony, életvidám férfi volt. Svájcisapkája ugyanolyan piszkos szőke hajat takart, mint amilyen Alizé.

– Bocsánat, hogy késtem – szabadkozott. – Nem találtam a kedvenc kék nyakkendőmet.

– De hisz az van rajtad, apuci – mutatott rá Aliz, valamilyen vicces kalandot sejtve a háttérben.

– Igen, igen. A csilláron lógott mindvégig – magyarázta nevetve Frédi.

– A csilláron? Hogyhogy?

– Megfeledkeztem róla, hogy tegnap este meg akartam tréfálni Lenkét.

– Tényleg…, ő hol van?

– Ó… hát ő most nem tudott jönni.

– Most is dolgozik? – kérdezte kissé elszontyolodva Aliz.

– Igen, most is. Nagyon elhivatott – bólogatott az apja. – Na de mit álldogálunk még mindig idekint, amikor odabent az érzéki örömök teljes skálája vár ránk?

Elsőre úgy tűnt, hogy a teaház zsúfolásig megtelt. A sarokban Frédi mégis kiszúrt két szabad helyet. Nagy nehezen átvágták magukat a tömegen, helyet foglaltak, jobban mondva inkább belehuppantak egy-egy tarkabarka babzsákba. Kezükbe vették az itallapot, de Aliz alig tudott összpontosítani: a füstölő illata keveredett a háttérben szóló keleti zenével, mely valósággal körülfonta.

– Nagyon szépek a díszek a falon – jegyezte meg, majd továbbra is az itallapot böngészte. A lapok széle átnedvesedett izzadt ujjaitól.

– Hozhatok valamit? – lépett oda a pincérnő. Ugyanolyan buggyos nadrágot viselt, mint amilyet Aliz is szokott.

– Köszönöm, még nem…

– A helyedben – vette át a szót az apja – én kipróbálnám az Igazi Arab Éjszakát. Pompásan érvényesül benne a sencha különleges ízvilága.

– Akkor legyen egy ilyen arab este – egyezett bele Aliz.

– Legyen kettő! – vágta rá az apja. Miután a pincérnő felvette a rendelést, újra kettesben beszélgettek. – Na de mesélj, mi újság veled?

Aliz jobban örült volna, ha Lenkével is meg tudja osztani a sikereit. Arra gondolt, hogy ami késik, nem múlik, és büszkén kihúzta magát.

– Hát, immár fél éve asszisztensi pozícióban dolgozom dr. Németh lldikónál. Nagy hírű pszichológus. Ő írta A maszkulinitás vs. femininitás című könyvet is, tudod, azt a rettentően népszerűt.

– Szavad ne feledd – emelte fel a mutatóujját Frédi. – Nemrég én is olvastam egy remek könyvet. Egy ügynökről szól, akit elárult a nő, akit szeretett. Rendkívül izgalmas! Már-már elhittem, hogy a szovjet kém végleg betemette őt a barlangba, de akkor hirtelen a semmiből segítségére sietett a tudós bajtársa. De nem mondok többet. Ha elolvasod, megtudod.

– Mindenképpen – felelte komolyan Aliz. – Szóval, a munka… rengeteg kihívással jár. Besegítek a könyvébe, beszélek a pácienseivel, helyettesítem az óráin. Néha még a gyerekeire is vigyázok! Olyan elevenek! És olyan határozottak! Mindent ki tudnak harcolni. Mint a múlt héten: mindenáron akartak még egy harmadik jégkrémet, és végül meggyőztek. Aztán persze kihányták. Szerencse, hogy a nagy táskám nálam volt…, bár utána ki kellett dobni, de legalább nem a pláza közepén dobták ki a taccsot. Szerencse, hogy ott vagyok Ildikónak, mert nagyon feledékeny.

– Igen, a feledékenység nagy átok – bólintott Frédi. – Képzeld, szerepeltem egy sorozatban.

– Váó! Hogyhogy? – lepődött meg Aliz. – Hiszen te nem is szereted a tévét.

– Ez minőségi műsor, nem olyan, mint a többi szemét – húzta ki magát az apja. – Még nem mondhatok róla túl sokat, de hamarosan orvosként is megismerhetsz majd. Az egész úgy kezdődött, hogy céltalanul böngésztem a neten, és véletlenül ráakadtam egy hirdetésre. Azt írták, hogy lelkes és tehetséges amatőrök jelentkezését is várják, úgyhogy jelentkeztem. És azt kell mondanom, teljesen elvarázsoltam őket.

Megköszörülte a torkát, és letörölte az örökös vigyort az arcáról.

– Ez volt a szövegem: „Sajnálom, de elvesztettük. Félúton leállt a szíve.” Így mondtam, ilyen átéléssel. Még meg is kérdezték, hogy színész vagyok-e. Mármint igazi színész, tudod, papírral meg minden. Mutatok képet – és már nyomta is Aliz elé a telefonját. Fehér köpenyben és mappával a kezében feszít egy kamera és a hot dogját majszoló operatőr mellett.

– Nahát, ez fantasztikus! – mondta elérzékenyülve Aliz. – Az apukám színész lett! Te leszel a legjobb orvos a világon. És mit szóltak a munkahelyeden?

– Szerencsésen jött ki a lépés. Pont aznap mondtam fel, mikor rátaláltam a hirdetésre, így nem kellett senkitől sem elkéredzkednem. Hát nem nagyszerű?

– De, az… – felelte bizonytalanul a lány. – De miért léptél ki?

– Nem jöttem ki a főnökömmel – vágta rá egyszerűen Frédi. – Hiába, a Mátay és Mátay Kft. nem nekem való. De a csillagok nekem kedveztek: ha nem mondok fel, nincs szerep.

– Váó! Ez tényleg… nagyszerű – nyögte ki Aliz.

– Igen, igen, az – biccentett a férfi. – Na de ne csak én beszéljek. Hogy megy a suli?

– Öhm… Jól… Ööö… Statisztikából én vagyok a legjobb – kezdte a lány. – És… és… írtam egy csudi beadandót a depresszió pozitív hatásairól. – Hiába próbálta el a héten vagy ezerszer csodálatos szerelmi történetének előadását, most, a teaház félhomályában úgy érezte magát, mintha készületlenül felelne a ballada felépítéséről. Biztos a hőség az oka, gondolta.

– Hát, volt kitől örökölnöd, ami az eszedet illeti – jegyezte meg az apja, saját fejére bökve.

– Igen – kuncogott a lány, enyhén elpirulva. – Viszont a személyiségpszichológiába még bele kell jönnöm. De így is meg vannak elégedve velem a tanáraim.

– Nem hiszem, hogy a többiek sokkal jobbak lennének nálad – mondta határozottan Frédi. – Biztos vagyok benne, hogy te vagy a legokosabb az egész egyetemen. Büszke vagyok rád.

Aliz szívét megmelengette apja dicsérete. Vagy csak a füstölő édes, émelyítő illata kúszott a mellkasába? Mindenesetre az, hogy az apja ennyire büszke volt rá, bátorságot adott neki. Érezte, most jött el a megfelelő pillanat, hogy elmesélje élete eddigi legjobb születésnapi ajándékát.

Mély levegőt vett, és…

– Itt a két Igazi Arab Éjszaka – jelent meg váratlanul a pincérnő.

– Köszönjük szépen! – mondta színpadias hangsúllyal Frédi, majd mélyen beleszagolt az italába. – Éveken át igazságtalan voltam a teával. De a héten olvastam egy könyvet a japán teaművészetről. Képzeld, külön teamesterek végzik a rítust. Minden mozdulatnak megvan a maga jelentése. Megjött a kedvem Tokióhoz, és már le is foglaltam két helyet. Holnap utazunk, kislány. Csak mi ketten – jelentette be felvillanyozva Frédi.

– Nahát, ez szuper! Lenke mindig is vágyott egy külföldi utazásra.

– Nem vele! Veled!

– Velem?

– Igen, ez a meglepetésem. Sőt, mostantól minden kalandban csak mi ketten veszünk részt.

– Ezt nem értem.

Frédi zavarba jött, ujjai a cukrostasakkal babráltak. Lesütött szemmel kezdett bele.

– Tudod…, az a helyzet, hogy Lenkével különmentünk. Még tavasszal.

– Tessék?

– Találkozott valakivel, és… tudod, hogy van ez. Semmi sem tart örökké, de ez így van rendjén – nézett fel, és villámgyorsan magára öltött egy mosolyt. – Na, mit szólsz Japánhoz? Örülsz, igaz?

De lelkes válasz helyett Aliz képtelen volt reagálni. Tágra nyílt szemmel bámult az apjára.

– Hát… én… – hebegte. Gyomrát mintha forróság öntötte volna el. Hogy enyhítse az érzést, mély levegőket vett. Megköszörülte a torkát, és rákérdezett: – De megpróbáltad visszahódítani, igaz?

– Aliz, drágám – mosolyodott el gyengéden az apja. – Szép éveink voltak, de ennek vége.

Hirtelen mintha tíz fokot ugrott volna a hőmérséklet, legalábbis Aliz így érezte. Be-ki…, be-ki…, vette a levegőt.

– Igen, értem én – csiripelte szaggatott hangon. – De gondolom, szereted még, ugye?

– Igen, nagyon szeretem.

– Akkor még nincs vége! – csattant fel határozottan. – Hiszen Lenke is szeret!

– Gondolod?

– Egészen biztos vagyok benne. Húúú… Nagyon meleg van itt, nem?

Lehűlés reményében Aliz belekortyolt a teába, de annyira szokatlan volt az íze, hogy majdnem kiköpte. Ha ilyen az igazi arab éjszaka, gondolta, jobb lesz elkerülni.

– Na, milyen íze van? – kérdezte az apja.

– Tessék? Azt hittem, kóstoltad már?

– Á, dehogyis! Csak az interneten láttam a leírást – nevetett Frédi.

Aliz homlokáról patakokban csorgott az izzadság, arca falfehér volt, gyomra görcsben állt, és a homloklebenye is lüktetett. A füstölő nehéz illata, a monoton keleti muzsika és a tea keserű íze masszaként telepedett rá.

– Húúúú, nem kapok levegőt… Kimehetek a friss levegőre? – kérdezte erőtlenül, de a választ már nem várta meg, imbolyogva a kijárat felé vette az irányt. Még hallotta apja értetlenkedő hangját a távolból.

– Jól vagy? Aliz! Visszajössz még? Aliz!

Ahogy kilépett az utcára, esni kezdett. A gondolataiba merülve alig érzékelte, hogy teljesen elázik. Végigszaladt a körúton, befordult az Illés utcába, megállt a kilences szám előtt, és remegő kézzel kutatott a kulcsa után. A kapu zárja kattant, ő pedig átszáguldott a közös udvaron. Belépett a lakásba, ledobta zsáktáskáját. Behunyta a szemét, és mélyeket lélegzett.

– Be…, ki…, be…, ki… – mantrázta behunyt szemmel. – Minden jó lesz. Mindent helyre tudok hozni. Meg tudom csinálni. Újra összehozom őket. Ismét egy pár lesznek, ahogy lennie kell. – Hirtelen felpattant a szeme. – Fel is hívom Lenkét. Valahol megvan a száma.

Fiókok, cetlik, jegyzetek – végül előkerült a gyűrött papírfecni. Aliz bepötyögte a számot. Egyszer… kétszer… harmadszorra végre felvették.

– Lenke! Szia! Aliz vagyok!

– Aliz – felelte az asszony fásult hangon. – Szia.

– Velem minden csudijó! – válaszolt a fel nem tett kérdésre a lány, majd a lényegre tért. – Hallom, hogy veled nem annyira, de nem baj, mert én majd segítek.

– Aliz, szerintem ezen már nem lehet.

– Ugyan, mindenen lehet. Pont ezen ne tudnék? Hiszen szereted apucit, igaz? Akkor meg!

– Aliz…, ez sokkal bonyolultabb.

– Miért lenne?

Lenke hosszan és fáradtan sóhajtott a túloldalon.

– Apád nagyon… infantilis személyiség.

– Miért lenne infantilis?

– Jaj, hisz tudod… Az elején még vicces és izgalmas volt vele, de nem lehet egy egész életet így leélni. Nem lehet együtt élni valakivel, aki egyik napról a másikra gondol egyet, és feladja a biztos munkahelyét.

– Akkor csak ez volt a baj?

– Nem csak ez.

– Ha csak ennyi, akkor nincs gond! – lelkesedett Aliz. – Vissza tudja szerezni az állását. Beszélek vele erről.

– Sok sikert hozzá – gúnyolódott Lenke.

– Köszönöm – vágta rá Aliz. – Valószínűleg akkor fogja megpróbálni, miután visszatért Japánból. Nem baj, legalább kipihenten és újult erővel áll majd a főnöke elé. Utána meg minden úgy lesz, mint régen. Még jobb is! – tette hozzá, és akaratlanul is Alexre gondolt.

– Aliz, ez már el van döntve – jelentette ki Lenke. – Közösen döntöttük el.

Aliz hasában a kellemetlen érzés továbbra sem akart oldódni.

– Csak dühös voltál – folytatta. – Az ember mond és tesz olyan dolgokat, amiket nem tenne, ha nem lenne dühös. Kicsit le kell higgadnod, és minden újra olyan lesz, mint régen. Helyrehozzuk. Találkozhatnánk valamikor, és beszélgethetnénk. Aztán, amint apuci hazajön, vele is összeülhetnénk. Mondjuk egy közös ebéd. Mikor érsz rá?

– Nagyon elfoglalt vagyok – mondta keményen az asszony. – Azt tanácsolom, foglalkozz inkább a saját életeddel. Most leteszem.

– Várj! Lenke! Lenke! – kiabált Aliz a sípoló hangnak. – Lenke, itt vagy még? De hisz pont a saját életemmel foglalkozom most is!

Újra hívta, de Lenke már nem vette fel. Viszont legalább tudta, miért döntött mostohaanyja a szakítás mellett: az apja komolytalansága volt az oka. Tehát meg kell komolyodnia, vonta le a a következtetést. Első lépésnek megteszi, ha visszaszerzi az állását.

Füléhez emelte a telefont, de ezúttal az apját hívta.

– Aliz! Épp most akartalak hívni. Jól vagy? – kérdezte rögtön Frédi.

– Igen, hát persze. És te?

– Én is. De te…? Hiszen csak úgy elrohantál!

– Jól vagyok, semmi baj, apuci, minden csudijó! – biztosította. – Felhívtam Lenkét, és megbeszéltem vele, hogy majd találkozunk, bár időpontot még nem tudott mondani. Nagyon elfoglalt. Viszont… Neked meg valahogy vissza kellene szerezni az állásodat!

– Az állásomat? – hüledezett Frédi. – A Mátaynál? Nem, kislányom, örülök, hogy megszabadultam tőlük.

– De muszáj lenne! Lenke miatt!

– Várj! Azt mondta, hogy azért ment el, mert én felmondtam?

– Igen…, végül is, igen. Azt is mondta, hogy infantilis vagy. Úgyhogy meg kell mutatnod neki, hogy ez nem igaz, és hogy komolyan is tudsz viselkedni.

– Aliz! – szólalt meg Frédi. – Most viselkedek életemben először komolyan.

– De, apuci, ez így…

– Örülök, hogy te és Lenke találkoztok majd – vágott a szavába.

– Igen, én is.

– De én holnap elutazom Japánba. Mikor hazaérek, mindent megbeszélünk és megoldunk, jó? Együtt, közösen.

– Pont ezt mondtam én is!

– Remek. Addig is nagyon vigyázz magadra!

– Te is!

Aliz bizakodva tette le a telefont.

– Csudijó! – sóhajtott megkönnyebbülten. – Apuci is benne van a közös ebédben.