A mű eredeti címe

Long Shadows

Copyright © 2022 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

ISBN 978 963 452 736 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ginny és Bill Colwellnek,

ennek a két nagyon különleges embernek,

akiknek rengetegen köszönhetnek nagyon sokat.

1. fejezet

– Ki a franc az? – mordult a telefonba Amos Decker.

A szokásosnál sokkal mélyebb álomból ébredt. Az álmatlansága egyre aggasztóbb méreteket öltött, és ez egyáltalán nem tett jót az egyébként is kiszámíthatatlan modorának. Nem nézett a kijelzőre, mielőtt fogadta a hívást. A munkája miatt éjjel-nappal, bármikor hívhatták, és a hívó nem mindig szerepelt a névjegyzékében.

– Amos! Itt Mary Lancaster – szólalt meg a vonal túloldalán egy halk, vékonyka hang. – Emlékszel még rám?

Amos Decker merev tartással ült fel az ágyban, és megdörzsölte borostás arcát. A kijelző majdnem hajnali három órát mutatott.

– Tekintve, hogy képtelen vagyok bármit is elfelejteni, nem túl valószínű, hogy pont rád ne emlékeznék, Mary.

Kicsit megütögette az arcát, hogy jobban felébredjen, és ekkor tudatosult benne, hogy hány óra van. A hívás időpontja már önmagában is figyelmeztető jel volt.

– Mary, baj van? – kérdezte feszült hangon. – Egyáltalán, miért vagy még ébren?

Mary Lancaster korábban Decker társa volt a burlingtoni rendőrségen, Ohióban. A nőnél fiatal kori demenciát diagnosztizáltak, és a kór mindinkább elhatalmasodott rajta, az agya rosszabbul működött, és magával húzta a többi testrészt is.

– Minden oké, csak nem tudtam aludni.

Decker úgy érezte, van valami aggasztó a nő hangjában. De már régóta nem beszéltek, és az is lehet, hogy azóta ennyit romlott az állapota.

– Hát, az alvással nekem is vannak gondjaim.

– Hallani akartam a hangodat. Ez most... valahogy... fontosnak tűnt. Jó ideje gyűjtöm a bátorságot, hogy felhívjalak.

– Emiatt igazán nem kell aggódnod, bármikor hívhatsz, akár az éjszaka kellős közepén is.

– Annyira nehéz megértenem az idő múlását, Amos, éjszaka, aztán nappal. Bár nekem most mindent nehéz megértenem. És... ez nagyon rémisztő, mert... úgy érzem, mintha... napról napra egyre kevésbé lennék itt.

Decker nagyot sóhajtott, mert tényleg mellbe vágták a nő tragikusan őszinte szavai.

– Tudom, Mary, és értem, miért érzel így.

– Igen, biztos voltam benne, hogy te meg fogod érteni.

A nő hangja egy kicsit határozottabban csengett, és Decker remélte, hogy ez jó jel.

A nyikorgó fejtámlának dőlt, mintha azt használná támasznak, hogy kezelni tudja ezt a váratlan helyzetet. Végigfürkészte az apró hálószoba sötét zugait. Évek óta itt élt, de a lakás úgy nézett ki, mintha csak nemrég költözött volna be, vagy egyszerűen csak átutazóban lenne.

Az FBI tanácsadójaként dolgozott. Sok-sok évvel korábban kis híján végzetes agysérülést szenvedett, amikor még profi amerikai focista volt. A megváltozott agya két olyan tulajdonsággal gazdagodott, amelyeknek a létezéséről Decker addig mit sem tudott, mert nem is volt miért tudnia: a hipermnézia a tökéletes emlékezetet jelentette, a szinesztézia pedig azt, hogy bizonyos dolgokhoz valószínűtlen színeket kapcsol az ember agya. Ő például a holttesteket és a halált élénkkékben látta. Miután véget ért a futballkarrierje, rendőrnek állt a szülővárosában, majd nyomozó lett, így aztán a holttestek látványa egyáltalán nem volt szokatlan számára.

Lancasterrel sok esetet oldottak meg sikeresen. A tökéletes memória isteni áldás egy nyomozó számára, de mázsás teher a civil mindennapokban. Az idő nem gyógyította be a múlt egyetlen fájdalmát sem, sőt azok gyakran még intenzívebbé váltak.

Decker egy washingtoni lakásban élt. Az épület tulajdonosa az egyik barátja, Melvin Mars volt. Akkor találkoztak először, amikor Mars egy texasi börtön halálsorán várta a kivégzését. Decker bebizonyította a férfi ártatlanságát, aki hatalmas összegű kártérítést kapott, és ennek egy részéből vette meg az apartmanházat. Mars nemrég megnősült, és Kaliforniába költözött.

Az FBI-nál hosszú időn át Alex Jamison volt a társa, ám a nőt New Yorkba helyezték, ahol beleszeretett egy Wall Street-i befektetési bankárba. Ross Bogart, Decker régi főnöke az FBI-nál nyugdíjba ment, és Arizonában tanult golfozni – állítólag nem sok sikerrel.

Mindez azt jelentette, hogy Decker egyedül maradt, de számított rá, hogy egyszer ez is bekövetkezik. Ezért aztán a késői óra ellenére is örült az egykori társa hívásának.

– Hogy vagy, Mary? De most komolyan, hogy érzed magad?

– Megvagyok. Minden egyes nap... kihívás.

– A hangodból úgy hallom, rendben vagy.

– Azért gondolod így, mert képes vagyok mondatokat összerakni. Igen... a gyógyszerek néha segítenek ebben. Ahogy most is. De általában nem ilyen vagyok... rendszerint nem vagyok túl jól.

Decker úgy döntött, másfelé tereli a beszélgetést.

– Hogy van Earl és Sandy? Gondolom, alszanak. – Ők voltak Mary férje és lánya.

– Clevelandbe utaztak Earl anyjához. Nincs túl jól szegény, valószínűleg hamarosan elhagyja ezt a világot. Öreg és szenilis, akárcsak én.

– A beszéded alapján egyáltalán nem tűnsz szenilisnek.

– Igen, nos...

– Várj csak, ha ők Clevelandbe utaztak, akkor ki maradt veled?

Amikor Decker utoljára meglátogatta a nőt, egy ápolónő volt mellette.

– Jól vagyok, Amos, minden rendben.

– Hát, nem tudom, azért nem örülök annak, hogy egyedül vagy.

– Ugyan, ne aggódj!

Ez majdnem úgy hangzott, mintha a régi Mary mondta volna. De csak majdnem.

Valami azonban nagyon nem tetszett Deckernek.

2. fejezet

Decker letette a hatalmas, csupasz lábát a hideg fapadlóra.

– Jó ideje szeretnélek meglátogatni, mert már nagyon régen találkoztunk. De most mintha jobban lennél... mint legutóbb.

– Igen, nagyon régen találkoztunk. Túl sok idő telt el azóta. De nem számodra, hanem számomra.

Decker felegyenesedett, és feszülten bámult ki az ablakon, ahonnan lustán pislogtak rá a város fényei.

– Ööö... nem értem. Azt hiszem, félig még alszom – tette hozzá csak úgy, mellékesen, mintegy magyarázatképp, bár tényleg nem sok értelme volt annak, amit a nő mondott.

– Borzalmas... ami a fejemben van... szörnyű!

– Tudom, Mary. És nagyon szeretném, ha nem kellene megküzdened vele. – A férfi elhallgatott, és kifejezőbb szavakat keresett. Ez a feladat könnyen ment a régi önmagának, de most szinte lehetetlennek tűnt. – Bárcsak... bárcsak lenne gyógymód!

– Akárcsak a te betegségedre! Mert sajnos arra sincs. – Decker bizonyos fokú szolidaritást vélt kihallani a nő szavaiból, mivel mindketten olyan betegségben szenvedtek, amely végül megöli őket.

– Hát, igen, ebben a tekintetben nagyon hasonlítunk – jegyezte meg.

– Ugyanakkor teljesen mások vagyunk! – csattant fel Mary, ezúttal egészen más hangnemben. Decker érezte, hogy romlott a helyzet.

Nem tudta, mit feleljen erre, így aztán csendben maradt. Csak ült, és szótlanul hallgatta a nő szuszogását a vonal másik végén. És ebben a csendben azt is érzékelte, hogy valami készül, olyan érzése támadt, mintha repülőn ülne közvetlenül a felszállás előtt. Épp meg akarta törni a hallgatást, amikor a nő megszólalt:

– Még mindig változik? – kérdezte Mary óvatos, kimért hangon.

Decker pontosan tudta, mire gondol.

– Igen, úgy tűnik – felelte. – De mindenkinek változik az agya, akár egészséges, akár nem. Semmi sem állandó, akár normális, akár nem. Különben is, mi az, hogy normális?

– De te vagy az egyetlen ismerősöm, aki talán... aki igazán megértheti, min megyek keresztül.

Decker olyan hangot hallott a vonal másik végéről, mintha a nő megütögetné a fejét, hogy megpróbáljon megszabadulni attól, ami lassan megöli. Szeretett volna mondani valamit, ami visszazökkenti Maryt a beszélgetésbe.

– Azt hittem, jársz pszichológushoz. Nekem sokat segített, szerintem neked is jót tenne.

– Jártam, csak aztán abbahagytam.

– De miért? – kérdezte Decker, és egyre idegesebb lett.

– Elmondtak mindent, amit tudnom kellett, utána már fölösleges időpocsékolás volt az egész. Márpedig nekem nincs elpazarolni való időm, egyetlen rohadt másodpercem sincs.

A nyers megjegyzés úgy lebegett az éterben, mint egy elsütött fegyver füstje.

– Mary, kérlek, mondd el, mi a baj! Érzem, hogy történt valami.

– Ma egyszerűen elfelejtettem Sandyt! – csattant fel a nő. – Épp mielőtt Clevelandbe indultak, elfelejtettem őt.

– Mary, mindenkivel előfordul, hogy elfelejt egy nevet, ebben nincs semmi különös – jelentette ki Decker kissé megkönnyebbülve. Érezte, hogy Mary ide akart eljutni a beszélgetésben. Ám amikor a nő újra megszólalt, Decker már nem volt olyan biztos ebben.

– Nem a nevét felejtettem el, hanem... hanem azt, hogy kicsoda.

Hosszú ideig csend volt a vonal túloldalán, Decker csak Mary szuszogását hallotta, majd a száraz, elnyújtott zokogását, ami úgy szólt, mintha fojtogatnák.

– Mary, te most...

A nő úgy folytatta, mintha meg sem hallotta volna Deckert.

– Csak akkor jutott eszembe, mielőtt felhívtalak, és akkor is csupán azért, mert ránéztem az egyik fényképére, amin rajta volt a neve. Amos, elfelejtettem, hogy van egy lányom! Sandy Lancaster egy ideig nem létezett számomra! El tudod képzelni, milyen... milyen borzalmas érzés ez?

Decker szinte látta, ahogy a könnyek legördülnek a nő sápadt arcán.

– Közel álltam hozzá, hogy... Többé nem fordulhat elő. Megfeledkezem a saját gyerekemről... aki az én testem és vérem.

– Mary, nem szabadna egyedül lenned. Tudom, mit mondtál, de nem hiszem, hogy Earl...

– Earl nem tudja, hogy egyedül vagyok – vágott közbe Mary. – Ő sem akarná. Általában nagyon ügyel erre.

Decker feszülten várakozott. A nő szinte lopva, mégis némi diadallal mondta ezt. Decker egész testét kiverte a víz.

– Akkor ki van veled? Az ápolónő?

– Itt volt, de elküldtem.

– Hogy tudtad elérni? – kérdezte Decker idegesen. – Nem lett volna szabad...

– Amos, van egy pisztolyom. A régi jó szolgálati automata. Évek óta nem tartottam a kezemben, de most nagyon jólesett megfogni. Emlékeztem a fegyverszekrény kombinációjára, hihetetlen, mi? Szinte mindent elfelejtek, de ezt tudtam. Szerintem ez egyfajta... jel volt – tette hozzá könnyedén.

Decker minden izma megfeszült.

– Mary, várj csak egy kicsit! Csak nem...?

– Ráfogtam a fegyvert a nőre, és villámgyorsan el is tűnt. Mielőtt felhívtalak, felébresztettem a pisztollyal. Te is tudod, hogy attól hamar felébred az ember.

Decker talán még soha életében nem volt ennyire ébren, mint most. Vadul körbenézett, és próbált valami megoldást találni. Bármit.

– Mary, tedd el a pisztolyt, aztán ülj le tőle olyan távol, amennyire csak tudsz. Csukd be a szemed, és lélegezz mélyeket! Két percen belül odaküldök valakit. Nem, elég lesz egy perc. Egy perc, és ott lesz a segítség. Nem teszem le, te is maradj vonalban! Csak egy percig tartsd a vona...

A nő nem figyelt rá.

– Elfelejtettem, hogy van egy lányom. Megfeledkeztem Sandyről.

– Igen, de aztán eszedbe jutott. Ez a lényeg! Hogy... muszáj tartanod...

Deckernek elszorult a torka. Szaggatottan lélegzett, a fülében hallotta a vadul zakatoló szíve dobbanásait. Szúró fájdalom hasított az oldalába, mintha sok-sok kilométert futott volna, pedig egyetlen lépést sem tett. Émelyegni kezdett, bizonytalanság öntötte el, és... tehetetlen volt.

Gyorsan járt az agya. Az ápolónő biztosan értesítette a rendőrséget, akik már nyilván úton vannak a házhoz.

– És mi lesz holnap? – szakította félbe Decker gondolatait Mary. – Holnap emlékezni fogok rá? Vagy Earlre? Vagy rád? Vagy akár saját magamra? Mit számít? Szerinted?

– Mary, hallgass meg...!

– Annyira sírt szegény kislány! „Anya nem tudja, hogy ki vagyok!” Egyfolytában ezt mondogatta, és olyan szomorú, olyan boldogtalan volt. És én tettem ezt vele. A saját kislányommal. Hogy bánthatok meg valakit, akit ennyire szeretek?

A hangja most már egészen szigorú és könyörtelen volt. Decker megdermedt.

– Figyelj rám, Mary, kérlek, nagyon figyelj! Túljutsz majd ezen, segítek neked, hogy így legyen. De most először is tedd le a pisztolyt! Most azonnal! – Decker az egyik kezével a falnak támaszkodott. Elképzelte a nőt a fegyverrel a kezében. Talán mereven bámulja és mérlegel. Ő maga úgy érezte, kicsúszik a talaj a lába alól. A megfelelő szavakat kereste, amelyek talán visszahúzhatnák Maryt a szakadék széléről, amelyeket hallva letenné azt a pisztolyt, amivel a rendőri pályája során legalább egy embert megölt. Ha megtalálná ezeket a szavakat, akkor talán jól végződne ez az egész, de sajnos könnyen megtörténhet akár az ellenkezője is.

Már éppen megszólalt volna, hogy meggyőzze a nőt, várja meg a segítséget. Már összerakta magában a mondatot. Épp ki akarta mondani. Biztos volt benne, hogy a szavai hatására Mary leteszi a fegyvert.

És ekkor meghallotta azt, amiért imádkozott, hogy ne történjen meg.

Egyetlen lövés, és Decker tudta – mert ismerte Lancastert –, hogy a nő kellő precizitással hajtotta végre azt. Bemeneti pontnak választhatta a halántékot, az áll alatti részt vagy akár a száját. Bármelyik meghozza a kívánt eredményt.

Aztán borzalmas, tompa puffanás következett, ahogy Mary Lancaster a padlóra zuhant. Decker biztos volt benne, hogy meghalt. A nő mindig is kitűnő tervező és eredménycentrikus volt. Az ilyen emberek az öngyilkosság végrehajtásában is kiválóak.

– Mary! Mary! – kiabált a készülékbe Decker. Amikor nem érkezett válasz, Deckerből elszállt minden erő. Minek kiabálsz? Te is tudod, hogy meghalt.

A falnak dőlt, és engedte, hogy a gravitáció a padlóra húzza, ahol most Mary Lancaster hullája is feküdt.

Decker élt. Mary nem. De a férfi számára most nem volt túl nagy különbség a két állapot között. Ott ült a kis szobájában, amelyet bevilágított a halál élénkkék színe. Azé a halálé, amely több mint ezer kilométer távolságból érintette meg.

Évekkel korábban Deckert egy hajszál választotta el attól, hogy meghúzza a szájába tett pisztoly ravaszát, és véget vessen az életének.

És most a lelkének egy része ugyanúgy halott volt, ahogy Mary Lancaster is.

3. fejezet

Porból lettünk, porrá leszünk. És a többi válogatott marhaság, gondolta Decker.

Mindig ez a vége. A hülye szöveg és a mély, könyörtelen gödör, amelyet földdel töltenek meg. Decker rendszerint farmerben vagy vászonnadrágban és bő pulóverben érezte jól magát, de most öltönyben bámult a végső nyughelyre, ahová hamarosan elhelyezik Mary Lancaster koporsóba zárt maradványait.

Hűvös nap volt Ohióban, az eső is szemerkélt, de errefelé ez a normális tavaszi időnek számított: ami még a télből hátramaradt, az makacsul kitartott, mint nedves pókháló a jégvirágos ablaküvegen. Sokan eljöttek a temetésre, mert Earl és Mary Lancaster közismert és szeretett pár volt, Sandy pedig sok barátot szerzett az iskolában. Decker rengeteg korábbi kollégát látott a helyi rendőrségről, akik mind szomorúan nézték a sírhelyet.

Alex Jamison egy ügyön dolgozott, ezért nem tudta tiszteletét tenni, de küldött egy gyásztáviratot, amelyben kifejezte az együttérzését. Ross Bogart is ugyanígy tett, de ő virágot is rendelt. Ők nem ismerték olyan jól Lancastert, Decker mégis örült volna, ha itt vannak vele. Általában nem szerette a társaságot, de ez a nap kivételt jelentett.

Zárt koporsós temetés volt. A golyó Mary Lancaster száján hatolt be, és ezzel még a temetkezési vállalkozó kozmetikusa sem tudott mit kezdeni, így a holttestet nem bocsátották közszemlére.

Decker Earl Lancaster hamuszürke arcára pillantott: elveszve, megöregedve szorongatta a kamasz lányuk kezét. Sandy sajátos nevelési igényű gyerek volt, a szeme vadul cikázott, hogy a maga különleges módján befogadja a külvilágot. A lány talán nem is úgy tekintett a halálra, ahogy mások, és Decker tudta, hogy ez most kivételesen nem is baj. Egyszer azonban rá fog jönni, hogy az anyja elment, és meg fogja kérdezni, mikor jön haza. Decker nem szeretett volna Earl helyében lenni, amikor kénytelen lesz elmagyarázni neki, mi történt. Erre nincs jó módszer, gondolta. Mégis meg kell tenni, mert Sandy megérdemli a magyarázatot.

A lány hirtelen észrevette Deckert, kiszabadította magát az apja szorításából, és odafutott hozzá. Ragyogó arccal nézett fel az óriásra.

– Te Amos Decker vagy! – közölte vidáman.

Mindig ezt a játékot játszották. Legalábbis Sandy. És Decker mindig ugyanúgy felelt, ahogy most is készült, bár ezúttal nagyon nehezére esett kipréselnie a szavakat.

– Tudom, hogy az vagyok. Te meg Sandy Lancaster vagy.

A lány elvigyorodott.

– Tudom, hogy az vagyok – felelte huncutul.

Sandy szavai után Decker arca elkomorult.

„Elfelejtettem, hogy van egy lányom! Sandy Lancaster egy ideig nem létezett számomra.”

Mary Lancaster úgy vélte, hogy nem követhet el nagyobb bűnt, mint hogy nem emlékezik a lányára. Decker biztos volt benne, hogy ez a bűn tette a ravaszra a nő ujját, és ez adta az erőt, hogy meghúzza.

Érezte, hogy megbökik a kezét, kinyitotta a szemét, és látta, ahogy Sandy a pici, vékony ujjaival megfogja az ő hosszú, vastag ujjait.

– Amos Decker? – ismételte meg a lány a férfi nevét, miközben figyelmesen vizsgálta az arcát. Talán túlságosan is figyelmesen. Decker érezte, hogy mit fog kérdezni, és rettentően megijedt ettől. – Hol van az anyukám? Olyan sok ember van itt, nem láttad anyut valahol? Muszáj beszélnem vele.

Decker soha, egyetlenegyszer sem hazudott Sandynek. Most sem volt képes erre, ezért inkább nem mondott semmit.

– Sandy! – sietett oda hozzájuk Earl, és megfogta a lánya kezét. – Ne haragudj, Amos!

Decker legyintett, hogy nem történt semmi, és kissé oldalra fordult, hogy megtörölje a szemét. Aztán odahajolt a férfi füléhez, és úgy szólalt meg, hogy Sandy ne hallja.

– Earl, annyira sajnálom!

A férfi megszorította Decker karját.

– Köszönöm. A szertartás után lesz nálunk egy kis összejövetel, remélem, el tudsz jönni. Mary... biztosan örülne neked.

Decker bólintott, bár nem állt szándékában elmenni. Úgy tűnt, Earl olvasott az arckifejezéséből.

– Nos, nagyon örülök, hogy láttalak.

Decker Sandyre pillantott, aki szúrós tekintettel nézett rá. Látszott az arcán, hogy úgy érzi, cserben hagyták, de a férfi ezt talán csak a saját bűntudata miatt gondolta így.

– A rendőrök azt mondták, hogy... téged hívott fel – mondta Earl halkan. – Köszönöm, hogy... megpróbáltál segíteni.

– Bárcsak sikerült volna...!

– Hát igen.

Decker utánuk nézett, ahogy a temetkezési vállalat autója felé indultak. A jelenlévők lassan szétszéledtek, néhányan odabiccentettek Deckernek, vagy éppen szomorúan rámosolyogtak. De senki sem ment oda hozzá. Mindannyian túl jól ismerték.

Végül egyedül maradt, és ez nagyon is megfelelt neki.

A sírásók leengedték a koporsót, hogy megfelelően betemethessék, Decker pedig elfordult, és gépiesen elindult a sírok között, amíg oda nem ért egy bizonyos fához. Nem volt szükség tökéletes memóriára ahhoz, hogy megtalálja ezt a helyet. Csak egy gyászoló szív kellett hozzá.

Cassandra Decker. Molly Decker. Anya és lánya. A felesége és a gyermekük. Élete szerelme, a teste és vére, akiket elragadott tőle egy gyilkos kéz. Az utolsó látogatása alkalmával hozott virág rég elporladt a síron, ahogy talán már az odalent fekvő testek is. Lesöpörte a száraz maradványokat, majd letérdelt a két sír mellé.

Egyszer, amikor kijött a családjához, egy Meryl Hawkins nevű haldokló ember lépett ki a fák közül, és igazságot követelt Deckertől, még a legelső ügy kapcsán, amelyen gyilkossági nyomozóként dolgozott. Decker elfogadta a kihívást, és végül bebizonyította, hogy a fiatal kori önmaga tévedett, és az idősebbnek volt igaza. Igazságot szolgáltattak Hawkinsnak, bár későn, már a halála után.

Decker a családja gyilkosát is utolérte.

Mindkét esetben győzött az igazság, de pirruszi győzelem volt ez, mert az áldozatok számára már túl későn érkezett. Semmilyen igazság nem tudja visszahozni a halottakat, és az igazság súlya eltörpült a hatalmas veszteség súlya mellett.

Elmondta a feleségének és a gyermekének szánt szavakat, aztán felállt a hideg földről, és balra pillantott. Egy üres sírhely.

Az enyém. Többször is közel járt hozzá, hogy ide kerüljön, egyszer a saját keze által, amikor a meggyilkolt gyermekére bámult, ahogy ott ült holtan a saját házukban.

Vajon a tökéletes memóriám cserben hagy majd egyszer, és elfejtem, hogy volt egy lányom?

Még vonalban volt, amikor a rendőrök megérkeztek a Lancaster-házba. Előbb egy járőrrel beszélt, majd a nyomozóval, akit még régről ismert. Mindkettőjüket felzaklatta a jól ismert kolléga halála, de szomorúan elfogadták Mary döntését, ahogy a mögötte meghúzódó okot is.

Decker visszaballagott a bérelt autójához. Másnap reggel indult vissza a gépe Washingtonba, és fogalma sem volt, hogy mi vár rá otthon.

És Amos Decker már abban sem volt biztos, hogy érdekli-e egyáltalán.

4. fejezet

Deckert egy levél várta, mégpedig a chicagói Kognitív Kutatóintézettől, amit rövidítve mindenki csak KK-nak hívott.

Az előző hónapban járt ott, hogy elvégezzenek rajta néhány rutintesztet, amelyekre évente sor került, amióta a futballsérülését követően ott kezelték.

A lakásába érve letette a bőröndjét, és kinyitotta a borítékot.

A benne lévő dokumentum több oldal volt, ami meglepte, mert rendszerint sokkal rövidebbeket kapott. Igaz, rendszerint nem is tudtak neki mit mondani. De ez most más volt.

Leült, és kétszer is elolvasta a levelet, annak ellenére, hogy a tökéletes memóriája már az első után is örökre az agyába véste a sorokat.

Szép lassan csíkokra tépte a lapokat, majd bedobta őket a kukába.

Hát... rendben.

Rezegni kezdett a telefonja. Elolvasta a beérkezett üzenetet, és felnyögött.

Azonnal be kellett mennie a washingtoni irodába, erre utasította a felettese. A szemetes felé pillantott, ahol a levél maradványai pihentek, aztán felkapta a kocsikulcsát, és kisétált az ajtón.

– Amos Decker, hadd mutassam be az új társát, Frederica White különleges ügynököt! – mondta John Talbott olyan stílusban, mint amikor egy játékmester leleplezi a következő díjat.

A hatalmas termetű Decker lepillantott a százhatvan centiméter magas fekete nőre, aki visszabámult az előtte tornyosuló hegyre. Nem lehetett eldönteni, ki lepődött meg jobban a bejelentés hallatán.

– Új társ? – nézett Decker Talbottra, aki Ross Bogart helyét vette át. – Én nem kértem új partnert, Alex...

– Jamison ügynök nem jön vissza, legalábbis egyhamar biztosan nem. Ezért helyeztük át ide White ügynököt Baltimore-ból. Együtt fognak dolgozni.

White nem vette le a tekintetét Deckerről. Az arckifejezéséből nem lehetett megállapítani, mit gondol. A harmincas évei közepén járt, inas, izmos teste még ötven kilogramm sem lehetett. A karamellszínű haját az FBI előírásának megfelelő hosszúságúra vágatta, és két csattal fogta hátra.

Decker észrevett egy kis lyukat a nő orrcimpáján, amely bizonyára egy piercing helye lehetett, bár az FBI szabályzata tiltotta az ilyenek viselését, legalábbis szolgálatban. A dzsekije jobb ujja alól valami zöldes jel kandikált ki.

Egy tetoválás.

Jó öt centiméter magas sarkú, cipzáras csizmát viselt, így már csak harminc centivel volt alacsonyabb Deckernél. Az FBI nem engedélyezte a tűsarkú cipőt, annak ellenére, hogy a filmekben, sorozatokban ilyeneket adnak a színésznőkre. Fekete blézer és nadrág, fehér ing nyakig begombolva. A dekoltázs sem maradhatott szabadon – ami ugyancsak gyakran előfordult a filmekben. Vékony ajkak, a kemény, zöld szempár fölött keskeny, sötét szemöldök, kissé hegyes orr, magasan ülő pofacsontok, kiugró áll – az egész nő éles vonalakból állt.

– Nyugodtan fogjanak kezet – mondta Talbott bátorítóan.

De nem fogtak. Csak álltak ott, mintha attól féltek volna, hogy a másik nekik ugrik.

Talbott – aki alig várta már, hogy nyugdíjba mehessen – elmosolyodott, és természetellenesen vidám hangon így szólt:

– Itt hagyom magukat, hogy egy kicsit összeismerkedjenek.

A következő pillanatban becsukódott mögötte az ajtó.

– Csak hogy tudja, én sem kértem új társat – szólalt meg White.

– Akkor miért van itt?

A nő a homlokát ráncolva meredt rá, a lyukas orrcimpája talán a visszafojtott energia vagy a düh hatására kezdett remegni.

– Nem tudtam, hogy lenne választási lehetőségem, mivel az FBI-tól kapom a fizetésemet. És harminc másodperccel ezelőttig én sem sejtettem, hogy a maga társa leszek.

– Akkor ez közös bennünk. De én nem akarok új társsal dolgozni.

– Magának tehát van választása?

– Nem hinném.

– Ismerem Alex Jamisont. Jó ügynök, és sokat mesélt magáról.

– Hogyhogy? Nem azt mondta, hogy maga is meglepődött azon, hogy új társat kap?

– Decker, a hírek jönnek-mennek, és ne higgye, hogy van még egy magához hasonló ügynök az FBI-nál.

– Mit mesélt rólam Alex?

– Az csak kettőnkre tartozik. Apropó, engem Freddie-nek szoktak szólítani, ha esetleg érdekelné.

– Akkor ez elég ahhoz, hogy megismerjük egymást? Mert én már mindent elmondtam.

– Nekem bőven elég, de ha ilyen hamar kisétálunk innen, akkor szerintem Talbott ebédelni visz minket, azt meg biztosan nem akarná.

Decker az ablakhoz sétált, és kinézett a felhős égre. A gondolatai is ugyanúgy kavarogtak, akár a felhők. Gyűlölte a változásokat, és most bekerítették. Vagy otthagyja az FBI-t, vagy elviseli az új társát, Fredericát. Freddie-t. Melyik lenne a rosszabb? Nem tudta eldönteni.

– Hallottam, mi történt a korábbi társával Ohióban. Szörnyű tragédia, nagyon sajnálom! – mondta White. Őszintének hangzott.

Decker nem fordult vissza az ablaktól.

– Jó zsaru volt, nem érdemelte meg, hogy így távozzon.

– Senki sem érdemli meg.

– Én azért tudnék pár nevet mondani.

– Van valami, amit tudni szeretne rólam?

Decker csak most fordult meg, és némi kíváncsisággal nézett a nőre.

– Csak amit maga fontosnak tart.

– Elvált vagyok, két gyerekkel. Az anyám is velünk él, ő segít ellátni őket. Phillyben nőttem fel, volt három bátyám, és van egy nővérem.

– Csak volt három bátyja?

– Az egyik meghalt egy ellenséges bandával folytatott lövöldözésben. Egy másik öregkoráig börtönben lesz, a legidősebb pedig kirendelt védőügyvédként dolgozik Bostonban. A nővéremnek saját informatikai vállalkozása van, és Palo Altóban él egy házban, ami annyit ér, amennyit én életemben nem fogok megkeresni.

– Maga mindig ilyen nyílt vadidegenek előtt?

– Társak leszünk, úgyhogy akár tegeződhetünk is. Neked kell majd védened engem, nekem meg téged. Na, hogy befejezzem a személyes történetemet, a Howard Egyetemen végeztem az alapképzést, a mestert pedig a Georgetownon. Tizenhárom éve dolgozom az FBI-nál, szolgálatteljesítés közben kétszer használtam a fegyveremet. Kicsi vagyok, de a nálam nagyobbakkal is simán elbánok, és nagyon fájdalmas a harapásom. Fekete öves, kétdanos karatemester vagyok, nem azért, mert annyira imádom a harcművészeteket, hanem azért, mert utálom, ha seggbe rúgnak, mind fizikai, mind átvitt értelemben. Nem tolerálom az idiótákat, a lustaságot, a mellébeszélést, de sajnos itt, a cégnél is sokkal gyakrabban találkozom ezzel a hárommal, mint ahogy szeretném. Mindig szeretem tudni, hányadán állok, erre feketeként és nőként sokkal nagyobb szükségem van a jövőm és a családom szempontjából. Márpedig számomra semmi sem olyan fontos, mint a családom.

– Hány évesek a gyerekeid?

– A lányom, Jacqueline vagy Jacky, kilencéves, a fiam pedig tizenkettő, ő Calvin, és az apámról kapta a nevét.

– A felügyeletet megosztjátok a volt férjeddel?

– Még terhes voltam Jackyvel, amikor az exem úgy döntött, hogy a házasság és az apaság nem az ő műfaja. Úgyhogy a gyerekek nálam vannak, jogilag neki semmi köze hozzájuk. Calvin nem is emlékszik rá, ami igen nagy szerencse.

– Még mindig Baltimore-ban élsz?

– Ma reggelig Baltimore-ban dolgoztam, úgyhogy persze.

– És tervezed, hogy ideköltözöl?

– Hát, ha tudnék venni valamit, akkor talán. De ezt azért kétlem, hacsak nem valami rossz hírű környéken. Mindegy, majd meglátjuk, egyelőre várok. Van, hogy az áthelyezés nem túl tartós.

– Igen, előfordul – felelte Decker, és magában fohászkodott, hogy ezúttal is így legyen.

– És te?

– Mi van velem?

– Nem akarsz mondani valamit magadról?

– Ha beszéltél Alexszel, akkor már mindent tudsz rólam, amit tudni kell.

– De más sosem meséli el olyan jól, mint az érintett.

– Márpedig én sem magamról, sem másokról nem tudok olyan jól előadni.

White megragadta a lehetőséget, és odaszúrt egy fricskát:

– Hogy őszinte legyek, az elmondások alapján magasabbnak gondoltalak. Nem is vagy olyan nagy.

– Egy fal vagyok, csak nem olyan, aminek bárki nekidőlhet – nézett le a nőre Decker.

– Ja, csak Alex úgy beszélt rólad, mintha három méter magas és négyszáz kiló lennél. Ehhez a leíráshoz képest pedig meglehetősen pöttöm vagy. Nem tehetek róla, de csalódást okoztál. Na, mindenesetre elég jó társak leszünk egymásnak?

– Ez momentán egyáltalán nem érdekel – felelte Decker nyers őszinteséggel.

– Mindig ilyen vagy a munkatársaiddal?

– Eleinte igen.

– Akkor gyorsan essünk túl az első időszakon.

– Biztos vagyok benne, hogy kiváló ügynök vagy – nézett a nőre Decker. – De én nagyon nem kedvelem az ilyesfajta változásokat. És többször volt részem bennük, mint a legtöbb embernek.

– Ja, hallottam, hogy a Cleveland Brownsnál fociztál. Én mindig is utáltam a Brownst, mert az Eagles szurkolója voltam, vagyok és leszek. És a Baltimore Ravenst is gyűlölöm. Hát, ez a helyzet.

– Én már nemigen követem a focit.

A nő ismét felnézett Deckerre.

– Nos, azt hiszem, megértem.

Ekkor nyílt az ajtó, és belépett Talbott. A tekintete kifejezetten mogorva volt, eltűnt róla a pár perccel korábbi vidámság.

– Meg is kapták az első ügyüket. Most azonnal indulnak Floridába.

– Mi történt? – kérdezte Decker.

– Egy szövetségi bírónő és a testőre. Mindketten halottak.

5. fejezet

– Még szerencse, hogy vannak anyák – szólalt meg White, miután elhelyezkedett a repülőgépen Decker mellett. – Az meg főleg jó, hogy ilyen hirtelen is rendelkezésre állnak.

– Ő vigyáz a gyerekekre, amíg elutazol?

– Igen, másképp nem tudnám csinálni. A bébiszitter iszonyú drága lenne, ha egyáltalán találnék. Hála istennek, anyám fiatalon szült minket, ezért még most is tele van energiával.

– Azért öt gyerek mellett gyorsabban öregszik az ember.

– És még dolgozott is közben, annak az iskolának volt az igazgatóhelyettese, ahová mindannyian jártunk. Apa rendőr volt Phillyben, nem keresett túl sokat.

– Már nyugdíjas?

– Szolgálat közben meghalt.

– Hú, nagyon sajnálom!

– Anya komoly kártérítést kapott a várostól.

– Hogyhogy? – kérdezte kíváncsian Decker.

– Egy másik zsaru lőtte le apámat, mert nem tetszett neki a bőrszíne. Aztán megpróbálták eltussolni, és balesetnek beállítani. Húsz éve történt, amikor még középiskolás voltam.

– Az emberiség nem mindig fejlődik, időnként hátrafelé halad.

– Na, ezt nem vártam volna tőled!

– Miért nem?

– Hát... igazából nem is tudom.

White csak akkor szólalt meg újból, amikor a gép már felszállt.

– Elolvastad az e-mailt arról, ami Floridában történt?

Decker bólintott.

– És mit gondolsz?

– Semmit. Számomra semmit sem jelent egy e-mail, amiben valaki leírja a saját verzióját. Én mindent a saját szememmel akarok látni.

– Nos, nekem azért annyi lejött belőle, hogy a fickó egy belsős lehetett, vagy legalábbis olyasmit tudott, amit nem kellett volna.

– Ezek csupán feltételezések, amikre egyelőre nincs bizonyíték.

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy csak egy tettes volt, és férfi.

– Csak úgy általánosságban mondtam.

– Én sokkal jobban szeretem a konkrétumokat. De magyarázd el, miből gondolod, hogy belsős volt.

– A gyilkos vagy gyilkosok ismerték a bírónő napi rutinját. Nincs nyoma erőszakos behatolásnak, a testőrét úgy ölték meg, hogy nem fejtett ki ellenállást. Ebből arra következtetek, hogy nem számított a veszélyre. Aztán a bírónőt is megölték, de ott sem volt jele dulakodásnak. Nem próbált meg segítséget hívni.

– Tehát lehetséges, hogy ismerte a gyilkost, ahogy a testőr is.

– De miért engedett be valakit, aki megölte a testőrét? – kérdezte White.

– Vagy azért, mert egyszerűen nem tudott erről, vagy talán valami még borzalmasabb dolog történt. A nő elvált, a volt férje ott lakik a környéken.

– Ez igaz. Tehát az exe az egyik lehetséges gyanúsított?

– A házastársak, főleg a volt házastársak mindig gyanúsítottak.

– Ja, ezt nem tudtam! – mondta cinikusan White.

Másfél órával később a gép ereszkedni kezdett, majd leszállt a Southwest Florida Nemzetközi Repülőtéren, Fort Myers közelében. Egy bérelt autó várta az ügynököket.

White vezetett, Decker pedig igyekezett bepréselni magát a közepes méretű kocsi anyósülésére.

A főútra érve a nő az újdonsült társára pillantott.

– Sajnálom, csak ez volt nekik. Manapság nem könnyű autót bérelni.

– Sosem utaztam még olyanban, ami kényelmes lett volna, ezért aztán nincsenek is elvárásaim.

– Az ügynök a helyi FBI-irodából a helyszínen vár minket.

– Tudom.

– A holttestek is ott vannak még. Tartják őket nekünk.

– Most hülyéskedsz? – nézett a nőre csodálkozva Decker.

– Nem, csak próbálok informatív lenni.

– Nem kell.

– Alex azt mondta, eléggé be tudsz gurulni.

– Még csak közepesen bosszúsnak sem láttál eddig, ne is lépjük át a Rubicont.

– Kösz az infót, szeretem tudni, hányadán is állok.

– „Erre feketeként és nőként sokkal nagyobb szükségem van a jövőm és a családom szempontjából” – idézte Decker a nő korábbi kijelentését.

– Alex azt is mondta, hogy a memóriád időnként nagyon idegesítő, de ő már megtanulta kezelni.

A férfi kibámult a ragyogó égboltra.

– Sosem szerettem Floridát. Amikor az Ohiói Állami Egyetem csapatában játszottam, többször is volt meccsünk itteni egyetemi csapatokkal. Minden pillanatát utáltam, és nem csak azért, mert a játékosok sokkal gyorsabbak és sportosabbak voltak, mint mi.

– Hanem? A nagy meleg meg a sok idős ember? Vagy ez így együtt?

– Én egy közép-nyugati ember vagyok.

– És?

– Utálom a homokot.