Fordította

Patat Bence

I

INARI

1944. febr.

Tegnap érkeztem ide, Inariba, a hyljelahti büntetőtábor utáni fogolytáborba. A finn térképeken nem is jelölik. Az inari templomtól idáig nagyjából húsz kilométer az út keleti-északkeleti irányba. A tó közel van. Rendes út igazából nem vezet ide, és amikor erre kanyarodik az ember, két magas fa veszi el a kilátást. Előttük tábla tiltja a közlekedést, életveszélyt jelezve, németül és inari számiul. Számiul azért, mert ha valaki erre jár, az nagy valószínűséggel a hegyek között rénszarvasait terelő számi. Más kérdés, hogy egy efféle tud-e egyáltalán olvasni.

Hänninen már várt. Bemutatkoztam: Väinö Remes, katonai hatóság, tolmács. Nem szólt semmit, csak tetőtől talpig végigmért. Bizonyára fiatalnak tűntem. Egy német autóval haladtunk egy gyalogösvényen. A tábor kapujában kiszálltunk a kocsiból. A szolgálatban lévő őr kezdetben meg sem moccant, de a tiszt láttán megváltozott az arckifejezése. A németnek a szemén látszott, hogy fél. Az egyik gallérján halálfej díszelgett. Hänninen mondott neki valamit, és cigarettával kínálta. Az őr nem kért. Nem tudom, értett-e finnül.

Hänninen elmagyarázta ugyanazokat a dolgokat, amiket már hallottam. A foglyokat itt is különböző sátrakba válogatták szét. A bal oldaliba kerültek az ukránok, a következőbe a szovjetek, az utána következőbe pedig a szerbek. Itt egy negyedik sátor is állt. Arról nem szólt semmit. Nem tudom, ott mi van.

Zsidók itt nincsenek. A zsidókat vagy a feltételezett zsidókat a hyljelahti büntetőtáborba küldik. Itt nincs annyi fogoly, mint másutt, de folyamatosan érkeznek. Hänninen szerint tegnapelőtt éjszaka egy hajóra való fogoly érkezett Danzigból, és lengyelek meg románok voltak közöttük. Őket már holnap kiviszik az északi utat építeni. A közelben két másik tábor is található, az egyikben csak németek, hazaárulók és fajrontók vannak. Közülük a legrosszabbak a fajrontók. Vasárnaponként viszik őket kivégezni az inari városi börtönbe.

Ezt a tábort nem lehet leírni a szagok említése nélkül. A friss téli levegő ellenére mindenütt halál szaga terjeng. Megcsapta az orromat a szag, amikor Hänninen résnyire kinyitotta az egyik sátor ajtószárnyát. A sátorban valami tákolmány állt a kosz között. Nem tudom, miért, de először az jutott eszembe, hogy konzervdobozok gyűjtőpontja. Mindenfélét készítenek fémhulladékból, de hamarosan rájöttem, hogy a konzervcsendélet természetesen kályhaként működik. Férfiak aludtak szorosan egymás mellett, egy részük a vastákolmánynak dőlve, a többiek egymáshoz érve. Bár jéghideg volt, a kályhában nem égett tűz. A foglyokból annyira fojtogató bűz áradt, hogy komoly köhögésroham jött rám.

Hänninen állította, hogy a szaghoz hozzá lehet szokni. Szeme álmosnak és bágyadtnak tűnt. Tudom, mitől lesz ilyen a tekintet. Megkérdeztem, miért nem ég a tűz a foglyok kályhájában. Hänninen azt felelte, hogy előző nap az egyik fogoly engedély nélkül vitt be tűzifát a sátorba.

Haladtunk tovább a tőzegárok mellett álló, kétablakos rönkfaépület felé, amelynek falai nem voltak lefestve. Odabent meleg volt. Hänninen belépett a szobába, és adataimat a jegyzetfüzetbe bevezetve feljegyezte, hogy megérkeztem a táborba. Aláírtam az oldalt, meg sem nézve, mi áll rajta, és ő se nézte, mit írok oda. Már neki is elege volt az egészből.

Hänninen hangsúlyozta, hogy mindig a parancsoknak megfelelően kell eljárnom, hogy itt a németek a feletteseim, illetve hogy a feladatom nemcsak a tolmácsolás, hanem az őrködés is. Példaként említett egy őrt, egy bizonyos Larsot, aki figyelmetlenségből túl mélyre dőlt be az őrfülkébe, annyira, hogy távolról nem lehetett látni. Felde parancsnok, aki az én felettesem is lesz, éppen a megyei jegyzővel, Hillilävel és Willamo ezredessel tartott találkozóról tért vissza a táborba. Részegen. Azonnal lelőtte az őrt. Hänninen azt mondta, hogy a saját szemével látta. Ő is ott volt a parancsnokkal. Állította, hogy a gallérján még mindig van a német fiú agyából kifröccsent vérből. Miközben ezt mesélte, levett egy kisebb tárgyat a legfelső polcról, a mellényzsebébe dugta, majd felemelte a bőröndöt a padlóról.

Odakint a kezembe nyomta a fegyvert és a többi felszerelést. Egy puskát és egy pisztolyt. Most viselem őket először. A korábbi tisztségeimben nem kaptam rá engedélyt, de nem is vágytam rá. A pisztolytartó öv meglepően súlyos. Egy szót sem szólva lépkedtünk az őrbódé felé, ahol munkába kellett állnom. Mielőtt elváltunk, Hänninen elővett a zsebéből egy barna üveget, amelyre egy üres címke volt ragasztva. Néhány cseppet a szájába csöpögtetett, lenyelte, majd krákogott egyet. Fürkésző szemmel rám nézett, és mintha azt kérdezte volna, nem fázom-e. Ösztönösen összehúztam magamon a vastag kabátot, amely alá még egy kabátot vettem fel, és megmozgattam a lábujjaimat a jól bezsírozott, vízhatlan csizmámban.

Hänninen egy órát húzott elő a zsebéből, megnézte, felhúzta, aztán az ég felé pillantott. – Akkor hát van itt egy finn fogoly – sóhajtott, és nem volt időm visszakérdezni, mivel máris sok sikert kívánt, és a saját nyomában lépkedve kiment a kapun, majd becsapta maga után a fekete ajtót. A hátsó lámpák vörösen égtek, amikor a német őr kilépett a helyéről, vigyázzba állt, majd elindult a barakkjába aludni. Beálltam a helyére.

Három óra tizenöt lehetett, amikor magányos csillag hullott le az égből. De nem mertem kívánni semmit.

Ennek a földnek már nincs módja ilyesmire.

Ez a föld már elveszett.

ENONTEKIÖ, 1947

Inkeri tizenegy óra előtt öt perccel állt meg az autóval a vörösre festett ház előtt. A nap már leereszkedett a hegyekre, és árnyékokat vetett a ház mögött csillogó tó felszínére. Út nem vezetett a házhoz, csak egy tétova ösvény, ezért kellett Inkerinek az autóval a ház lépcsőjétől távol leparkolnia. Inkeri a poros szélvédő mögül vette szemügyre a házat, de igazából semmit sem látott élesen. Azt a fényképet tartotta a kezében, amely alapján a házat vásárolta, és most azt próbálta összevetni a látvánnyal. Az ajkába harapott, és leengedte a fényképet. Tekintete a házról a visszapillantó tükrön lógó, aranyló szőrpamacsra vándorolt. Inkeri megsimogatta a mutatóujjával. Megérkeztünk, súgta neki, és vigasztalhatatlanul mosolygott. Levette a kerek, fekete napszemüvegét. Fájt a szeme. Égett. Azt kívánta, bárcsak máshol lenne.

Helsinkiből sokáig tartott az út. Amellett, hogy Inkeri több napig utazott, sokszor kényszerült megállni, hogy kipihegje magát. A rozoga utak helyenként életveszélyesek is voltak. Az autók ide-oda cikáztak, a sofőrök nem törődtek vele, milyen állapotban ülnek a volán mögé. De Inkerit a legjobban mégis a mégoly csekélységnek hangzó homokpor zavarta. Afrikában sok homokot látott. Megtapasztalta a szárazságot és az erős szeleket. Hatalmas homokviharoknak volt szemtanúja, amelyek egyikében, 1932 elején az ültetvényük több munkása is életét vesztette. Inkeri megtanulta, hogy a homok veszélyes. Tudta, hogy az apróra csiszolódott homokszemek az orrlyukakon és a füleken át mélyre hatolhatnak. Hogy kiszárítják az ember szemét, és rosszabb esetben az általuk okozott sérülésektől akár életre szólóan megmaradhat az az érzés, hogy valami belement az ember szemébe. De Inkeri erre itt nem számított. Mindenütt láthatatlan por vette körül, amely komoly köhögőrohamokat váltott ki belőle. A lappföldi terepen a Svédországból hozott narancsok is teljesen beszürkültek pár óra alatt. Inkerinek csak később jutott eszébe, hogy a por hamu is lehetett.

Inkeri megdörzsölte a szemét, és tekintetét a házra szegezte. Meglepetésére egy vályú volt a falnak támasztva, teli különböző színű virágokkal. Inkeri nem hitt a szemének. Idefelé jövet egy szál virágot sem látott sehol. Még pitypangot sem. Megpróbálta a szélvédőt tisztábbra dörgölni, de hiába. Kinyitotta a kocsi ajtaját, a másik kezével pedig felemelte az ülésről a fényképezőgépet.

Csend volt.

Az árvácskák, muskátlik és más virágok apró levelei rezegtek a nyári szellőben. A szép virágoktól Inkeri egy pillanatra megfeledkezett arról, hol van és miért, de aztán megcsapta az orrát a kerozin égett szaga. Visszatette a fényképezőgépet az ülésre, előhúzta inge zsebéből a cigarettát, a kesztyűtartóból pedig előkotort egy laposüveget. Az autóból kiszállva ivott egy kortyot, és rágyújtott. Ekkor valahol megszólalt egy madár. Egy hím kakukk. A hangja messzire elhallatszott a tó fényes, tükörsima felszínén. Egy óra múlva éjfél.

– Mit áll ott, várja, hogy megegyék a szúnyogok?

Inkeri ijedtében ugrott egyet, ahogy meghallotta, hogy a háta mögött megszólal valaki.

– Bocsánat, nem akartam megijeszteni.

A hang tulajdonosa felnevetett, Inkeri megfordult. Hetvenéves férfi állt előtte. Inkeri az adásvételi szerződésből tudta meg a férfi korát. Inkeri lejjebb húzta az inge szegélyét, és érezte, hogy a Svédországban varratott utazóruhájából savanyú izzadságszag árad.

– Üdvözlöm. Inkeri vagyok. Inkeri Lindqvist – nyújtott kezet.

– Aha. Szóval maga az a Lindqvistné. A ház új gazdája.

A férfi kezet fogott vele. A fején kék, négycsúcsú számi sapkát viselt, olyat, amilyet Inkeri turistáknak szánt képeslapokon látott néha.

– A nevem Piera. Csak vízért jöttem a kútra.

Piera biccentett egyet hátrafelé, ahol Inkeri a régi istálló és az árnyékszék előterében észrevette a kutat. Mellette rozsdaszínű fa állt, amelyet meglátva Inkeri kérdőn felvonta a szemöldökét. A férfi hátrapillantott, majd újra Inkerire nézett.

– Errefelé azt mondják, hogy az a fa egy vízér fölött nő, azért ilyen vézna. Félig a ház is afölött áll. Szóval érdemes egy rézlemezen aludni, ha hisz az effélékben.

– Nem hiszek az effélékben – szegte fel Inkeri az állát.

– Jó. Mert én sem – felelte Piera vidáman, és közben kíváncsian fürkészte a laposüveget. – Igazi vodka van benne?

– Az. Vodka – válaszolta Inkeri. Előbb a férfira nézett, majd az üvegre. – Megkóstolja?

– Egy kortyot innék belőle. Ha már errefelé évek óta nem látni rendes árut – mondta Piera, és az üvegért nyúlt. – Na és milyen volt az út? Sok holttestet látott az út mentén?

Inkeri belekortyolt az üvegbe, és köhintett egyet. Bólintott. Idefelé jövet az út szegélyén kereszteket állítottak a halottaknak, az embereknek meg az állatoknak is. Rovaniemi és Muonio között Inkeri legalább három holttestet látott az út szélén, meg több rénszarvast: egy félig volt felfalva, a többi majdnem egészen. Itt is, ott is hevert egy-egy. Aknák és holttestek.

Inkeri hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. A félhomályból fiatalos kinézetű férfi lépett ki, és megállt a lépcső tetején. Kezét a nadrágzsebébe dugva figyelte őket. Inkeri Pierára pillantott, aki közben felemelte a vödröt, és már lépkedett is el mellette. Inkeri csak ekkor vette észre, hogy Piera bal kezéről három ujj hiányzik, kezének többi része pedig látszólag üszkösre égett. Piera látta, hogy Inkeri bámulja.

– Villám csapott belém – mondta jelentőségteljesen rávillantva a szemét, majd pipát dugott a szájába.

Inkeri egy darabig még Pierára meredt, majd tekintetét a fiatal férfi felé fordította.

– Maga pedig Olavi. Olavi Heiskanen, igaz?

– Éppen készültem lefeküdni, amikor hangokat hallottam – morogta a férfi, és odalépett, hogy kezet fogjon Inkerivel.

– Igen. Én vagyok az új tulajdonos. Jól értettem, hogy szeretne továbbra is itt maradni bérlőként, noha én is itt lakom a házban?

– Igen, asszonyom. Ha önnek is megfelel – felelte a férfi. Egy percig csak nézték egymást. Olavi elővett a zsebéből egy szál cigarettát, a szájába dugta, és egy ezüstszínű öngyújtóval meggyújtotta. Inkeri nem válaszolt.

– Errefelé nagy a lakáshiány. Még csak most épül minden. A háború mindent tönkretett. Nem jut hely senkinek. Az Amerikából nyárra ideérkezett kvékerek sátrakban laknak. Piera a fiához költözik, innen húsz kilométerre. Építettek egy házat.

– Igen. Már csak ezt az éjszakát töltöm itt, mert segítek a templomépítésben – mosolygott Piera a pipája alatt. Inkeri felemelte a kezét, hogy ne süssön a szemébe az éjféli nap, és a két férfit figyelte. A fiatalabbikat tetőtől talpig végigmérte.

– Igen, megfelel. Ugyanannyi lakbért fog fizetni, amennyit Pierának fizetett – közölte Inkeri. – De több lakót nem akarok a házba. Nyugalmat szeretnék. Ha pedig valamilyen gond akadna az együttlakással, akkor megbeszéljük, és tisztázzuk a dolgokat. Rendben?

Olavi lesütötte a szemét, Inkeri halvány mosolyt vélt látni az arcán. A férfi aztán bólintott.

– Igen.

Inkeri a vályúra pillantott, és már majdnem mondott valamit a virágokról, de inkább rágyújtott egy újabb szál cigarettára. Ha itt, a törpenyírek földjén valaha lehetett termeszteni valamit, annak semmi nyoma nem látszott. A földet feldúlták, elpusztították és felégették. A háború alatt kivágták a fákat, ha pedig mégsem, akkor leégtek. Az utak mentén itt-ott halott fák látszottak. Szúrós ágaik kísértetiesen álltak szét szénfeketén és szilánkszerűen. Mintha kardok vagy tőrök lettek volna. Közülük számi kályhák álltak ki, a házak romjait jelölve. Különös képződményekként úgy nőttek ki a földből, mint önmaguk gúnyrajzai. Inkeri hallott róla, hogy a számik nem tudják megszokni a finnek kályháit, ezért visszavándorolnak a régi kályháikhoz. Mint a zarándokok.

– Meg szabad kérdeznem, mit csinál itt, asszonyom? – kérdezte Olavi.

– Felkértek, hogy írjak újságcikkeket Lappföld újjáépítéséről. Ez nemsokára modern hely lesz. Az állam bőkezűen áldoz erre a területre – állapította meg Inkeri. – Ha az idő megengedi, még a héten elmegyek a hegyekbe.

– A hegyekbe? – kérdezett vissza Piera.

– Igen – felelte Inkeri, és a férfira nézett. – Kellene nekem valaki, aki elkalauzol. Aki megmutatja a még megmaradt kis lappföldi falvakat. Hajlandó lenne rá? – kérdezte. Piera felhúzta a szemöldökét.

– Történetek a modernizálódó Lappföldről és az eltűnőben lévő számi kultúráról. Hm? – dünnyögte Olavi a cigarettával a szájában. – Ezért vett magának a szerkesztőség egy egész házat? – Kényszeredett csend támadt, közben Piera a hegyes orrú csizmáját húzogatta a füvön.

– És maga, Olavi? Maga idevalósi?

– Hogy én? – kacagott fel Olavi, és felvidulva Inkerire nézett. – Nem. Nem vagyok idevalósi.

– Finnországi ember – nevetett Piera. – Ovllá a folytatólagos háború végén jött ide, és itt maradt.

– A templomot építem – felelte Olavi sietve, Piera szavába vágva.

– Á, azon az építkezésen, amely mellett eljöttem? Úgy egy kilométerre innen? Még nemigen lehetett látni, mi lesz, de gyanítottam, hogy templom.

– Igen.

– És munkásokat is láttam. Ilyenkor, éjszaka – tette hozzá Inkeri, és eszébe jutott a füstölgő kupac. A temetőben parázslott a tűz. A munkások talán boksát raktak szénégetéshez vagy ilyesmi. Inkeri észrevette, hogy a férfiak lába valamiféle rongyokba volt bugyolálva. Aztán egyszer csak, váratlanul, Kaarlo villant be az agyába. A gondolat úgy tört rá, mint mindig: mint egy zápor vagy villámcsapás. A tiszta, gondtalan, derült égből. És mindent megváltoztatott.

Inkeri körbenézett. A férjét itt látták utoljára az eltűnése előtt. Inkeri nagyot nyelt, és igyekezett gondolatait másra terelni. A férfiak megkérdezték, bejön-e végre a házba. Inkeri kényszeredetten mosolygott.

– Igen. Segítenek bevinni a táskákat? – nyögte ki végül. Mindkét férfi megragadott három-három csomagot. Inkeri a fényképezőgépét vitte.

A küszöböt átlépve Inkerinek ismét a templomnál dolgozó férfiak jutottak eszébe. Azok, akik lábukon nedves, nyírfakéregből készített bocskort viseltek, hogy tudjanak járni a tűzön. Inkeri úgy érezte, az ő helyzete is pontosan ilyen.

INARI

1944. febr.

Ellentétben azzal, amihez máshol hozzászoktam, nekünk, tolmácsoknak itt nem építettek külön kunyhókat, hanem a többi őrrel és katonával egy barakkban laktunk. A korábbi táborokban magam lehettem, írogathattam a naplómat és olvashattam, és azokkal beszélgethettem, akikkel akartam, sakkozhattunk vagy dámázhattunk. Itt az étkezések ideje is mindenkire egységesen vonatkozott.

Ráadásul a hálókörülmények is elviselhetetlenek voltak, ezért nehezen aludtam el. Ennyi férfi borzalmas szagot áraszt. A vaságyak a legapróbb mozdulatra is nyikorognak. Iszony fog el, ha csak rágondolok, mekkora itt a mocsok. Lapostetvek szerencsére nincsenek, de a biztonság kedvéért minden reggel leborotválom a szőrömet, és a hajamat is rövidre nyíratom. A szomszéd vaságyon alvó német azt mondta, hogy sztearingyertyából olvasztott viaszt, és azzal szőrtelenítette magát. Teljesen. Nem tudom, igazat mond-e vagy nem, de nem is akarok meggyőződni róla.

Kaptam egy új, kék fedelű füzetet. Valahányszor elkezdek egy kihallgatást, a kockás füzetet az asztalra teszem, tőlem kissé jobbra, mellé pedig két ceruzát és egy radírt. Mindig a nőket vallatják utoljára, nem tudom, miért. Talán azért, mert a nők egy részét a konyhára meg a betegszobákra küldik, sőt a városi orvos mellé is. Az interjúk után a kockás füzetemből mindent kiradírozok, ami az utasítások szerint lényegtelen. Néha az tűnik legegyszerűbbnek, ha egész oldalakat égetek el.

Ma nehéz nap volt. Sorozatban készítettem a kihallgatásokat tíz órán át, szünetet csak egyszer tartottam, és az is dohányzással telt.

1944. febr.

Ma bemutatkozott nekem Felde. Ő az itteni parancsnok, és az ő beosztottjaként dolgozom. A lábát az asztalra téve vizsgálgatta a papírjaimat. Elmondtam, ki vagyok, és elsoroltam a tisztségeimet. Meglepődtem azon, hogy beszél finnül. Nyilván egy falubéli kurvától tanulhatott valamit. Akad itt belőlük bőven. A fiatal, akár tizenkét-tizenhárom éves lányok az utánpótlást szállító vonattal jönnek ide a déli városokból, hogy felkínálkozzanak, és soha nem térnek vissza. Az északi határ innenső oldalán maradnak, gyógyszerektől és alkoholtól bódultan járják az utcákat, és azok, akik nem halnak bele az erőszakos cselekményekbe, végül munkatáborokba kerülnek, Finnország különböző részeire. És ott halnak meg.

Felde parancsnok bizonyára olyan férfi, aki le-lefekszik egy-két kurvával. Fölényes közönnyel nevetett a tisztségeimen.

– Ah, szóval katonai hatóság.

Ezt a nevet öt perc alatt találták ki, amikor megjött a parancs, hogy finn tolmácsokat és rendőröket kell a német náci táborokba küldeni, hogy ott dolgozzanak a hazáért. Az elnevezést később sem pontosították és nem változtatták meg. Talán azért, mert hivatalosan nem létezünk. Felde hírek felől tudakozódott, és nagyon érdekelte a munkám az Einsatzkommando Finnland nevű megsemmisítőegységnél és a Stalag 309 táborban.

– Ezek szerint hisz a Nagy-Finnországban és a finn fajban?

– Igen, parancsnok úr! Fontos, hogy a határon túli finn közösségeket meg tudjuk tisztítani az ellenséges elemektől, és Nagy-Finnország becsületes állampolgáraivá tudjuk nevelni őket! – kiáltottam habzó szájjal, úgy kihúzva magam, hogy már fájt. Felde fáradtan sandított rám. A tekintetén láttam, hogy nem bízik bennem. Ez a napnál is világosabb. Senkiben sem szabad megbízni. Sem itt, sem sehol máshol. Főleg máshol nem.

A parancsnok elsorolta a feladataimat, az irányadó szabályokat és az ebben a táborban bevett gyakorlatokat. Hangsúlyozta, hogy elsősorban a Gestapónak dolgozom, nem pedig a finn államnak, és ha valaha kapcsolatba kellene lépnem a finn államrendőrséggel, akkor az üzenetet előbb át kell olvastatnom vele.

– Nem akarok ide finn kémeket – mondta lassan, tekintetét rám szegezve. Felhívta rá a figyelmemet, hogy ahogy mindenki másnak, nekem is feladatom, hogy szemmel tartsam a többi őrt. Néhány őr állítólag kezdett engedékenyen bánni a foglyokkal. Az emberekből elszállt az erő és a gerinc.

– Az emberek mostanában csak hazavágynak – magyarázta. – Vissza Németországba, a családjukhoz meg a feleségükhöz – mondta, hozzátéve, hogy ha észreveszek bármi zavarót, azonnal jelentkezzem nála.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve a táborban lévő finnről érdeklődtem nála. Felde bólintott, és felderült az arca. Elkezdett beszélni a férfiról. Hogy teológiát tanul. Az Akadémiai Karélia Társaság tagja. Ámulatomban összeráncoltam a szemöldökömet, hogy vajon miért beszél így egy fogolyról. Megkérdeztem, mit akar ezzel mondani.

– Ja, a másik őr! – mondta. – A finn őr.

Meglepetten kérdeztem, hogy van-e itt egy másik finn őr is. Van.

A neve Olavi Heiskanen.

ENONTEKIÖ, 1947

Inkeri a nappali zöldre festett asztalánál ült, és csipesszel szívta az újságpapírba tekert dohányt. Mindenütt nyárillat szállt, de az ő bensőjében nem. A hegyekben tett történetgyűjtő úton moha és sátor szaga ivódott belé. A filmtekercs és a tinta foltokat hagyott a kezén, és a kosz nem jött le rendesen. Hónaljszőrzetében taszító szag ült, és az ingén a kirándulás után még mindig sárga izzadságfoltok éktelenkedtek, pedig kétszer is kimosta a kinti rozzant szaunában, ahová korábbi életében el sem tudta volna képzelni, hogy betegye a lábát.

Inkeri úgy döntött, hogy sötétkamrát épít a ház előszobájából nyíló helyiségbe, amely régen valószínűleg hidegkamra lehetett. Tökéletes nem lesz, de megteszi. Rögtön látszott, hogy az az egyetlen olyan szoba a házban, ahová ilyet be lehetne építeni. A helyiségnek nem volt ablaka, de a fal résein át beszűrődött a fény. Ezzel kezdeni kellett valamit. Inkeri már alig bírt várni, vágyott az előhívóoldat szagára, meg hogy érezze a hideg öblítőfolyadékot az ujjai között. A papírok méregetésére és osztályozására, és arra, hogy lássa, ahogy a papír felszínén lassanként megjelenik a kép. Kép. Ez a felfoghatatlan, szép és csodálatos dolog. Inkerit ennyi év után is teljesen elbűvölte.

Inkeri oldalra pillantott. Olavi kalácsot evett Inkeri kanapéján, amely azon a helyen maradt a nappaliban, ahová még az Eskelinen busztársaság sofőrje becipelte. A férfi kávét szürcsölgetett, és egy régi újságot lapozgatott a gondolataiba mélyedve. Nem szóltak egymáshoz. Inkeri megigazította a kezében lévő csipeszt. Rendes füstszűrőt és papírt is kellene szereznie. Túl öreg már az ilyesmihez. A dohányzáshoz és a sötétkamra építéséhez is be kellene szereznie az eszközöket. Igaz, az asztalon már így is mindenféle hevert egymás hegyén-hátán: negatívnagyító gép, több halom különböző papír, kádnak szánt dobozok és nyírfakéreg edények, ruhacsipeszek, fogócsipeszek és védőszemüvegek. Fényképezőgépek.

– Van itt holmi bőven. Legalább otthonosan érezheti magát – szakította félbe Olavi Inkeri gondolatait. Észrevette a nő révedező tekintetét.

– Maga nem hozott ide magával semmit?

Olavi tagadásképpen megvonta a vállát.

– Semmit? – lepődött meg Inkeri, és félbehagyta a dohányzást.

– Egyenesen a háborúból jöttem ide. Egy váltás ruha meg egy óra volt nálam. És dohány.

– Akkor az ott micsoda? – mutatott Inkeri egy kis polcon fekvő mappára. Olavi odapillantott.

– Alighanem bélyegalbum.

– Tudom, hogy az – jegyezte meg Inkeri. Amióta beköltözött a házba, időnként bele-belelapozott. – Nem a magáé?

– Nem. Nem az enyém. Pieráé.

– Pieráé? – ráncolta össze a szemöldökét Inkeri.

– Igen.

– Pedig sok gyönyörű bélyeg van benne, némelyik még értékes is. Régi bélyegek, Kanadából, Alaszkából. Honnan szerzett volna Piera olyanokat? – kérdezte. Piera őszintén szólva nem tűnt bélyeggyűjtőnek. Inkeri nagy nehezen rávette Pierát, hogy kalauzolja el a hegyekbe, és Piera végül arra is ráállt, hogy interjút készítsen vele. Inkeri nem különösebben élvezte vele a kirándulást. A társasága merev, a hidegsége kézzelfogható volt. Noha már a nyár közepét írták, a hegyeken növő fák még ki sem rügyeztek teljesen. A kis szívós virágok aprók voltak, alig emelkedtek ki a földből.

– Hát, mindenesetre… – köszörülte meg a torkát Inkeri. – Készen áll az indulásra?

Olavi igennel válaszolt.

Inkeri az asztal felé nyúlt, hogy összeszedjen róla dolgokat, méregette a kezében a Contax fényképezőgépet. A templom alapozásáról akart cikket írni, és azon tűnődött, melyik lenne a megfelelő eszköz a feladathoz. A mai naphoz. Ehhez a fényhez.

– Majd elfelejtettem! – kiáltott fel Inkeri hirtelen. Kinyitotta a mosogató alatti szekrényt, és elővett egy átlátszó üveget, majd kérdő tekintettel meglengette Olavi előtt.

– Vodka van benne vagy Hoffmann-cseppek?

– Vodka bizony – vigyorgott Inkeri. Olavi tekintete egy pillanat alatt felragyogott.

Mindkettőjük pohara hamar kiürült. A nyelvükkel csettintgetve a deszkapadlót nézegették. Inkerinek semmi különös nem járt a fejében.

– Induljunk – szólalt meg aztán, rá sem pillantva Olavira.

– Induljunk.

Olavi a fejébe nyomta a sapkát, és magával vitt egy kendőbe tekert tárgyat. Inkeri már az ajtó kinyitása előtt feltette a napszemüvegét. A temető egy kilométerre volt. Inkeri és Olavi útközben egy szót sem szólt egymáshoz. A felhők közül itt-ott kivillant a fény. Olavi már messziről meglátta Pierát, Inkeri pedig Olavit követve odament hozzá. A férfit nem volt nehéz észrevenni. Színes ruhát viselt. A hátát díszítő függőleges minták csillogtak a napfényben, az övének ezüstgombjai pedig szabályosan ragyogtak. Piera a lábán ugyanazt a barnára cserzett, a rénszarvas hátsó lábának bőréből készített nadrágot viselte, amelyet a kis hegyi kirándulásukon is. Piera régi útvonalakon vezette Inkerit, és kérésére a családja nyári falujába is ellátogatott vele, ahol kevesebb mint tíz ember lakott. Sátraik elszórtan helyezkedtek el. A nők csizmabélésnek való szalmát vágtak, a férfiak halásztak. A gyerekek játszottak. A füstszag mintha a régi időkre emlékeztette volna. Inkeri már belekezdett egy újságcikkbe, amely még nem készült el, de amelyből őszre két oldalpárt betöltő nagycikket tervezett.

– …azt játszottuk, hogy a réneket válogatjuk, és lasszót vetünk… – hallotta Inkeri egy piros, színes díszítésű sapkát viselő lány Pierának szóló szavait. A lány különös formájú fadarabot tartott a kezében.

– Mi az? – kérdezte Inkeri, a lány szavába vágva.

A gyerek úgy mosolygott, hogy kilátszott a foga, és a keskeny rés a két elülső között.

– Áldu – felelte a lány. – Réntehén. Bigga-Marja vagyok.

– Réntehén?

– Igen, nem tudja, mi az a réntehén? – kérdezte, és érdeklődve figyelte Inkeri fényképezőgépét. – És az mi?

– Ez fényképezőgép. Nem tudod, mi az a fényképezőgép? – vágott vissza Inkeri. – Újságcikkeket írok. Újságíró vagyok – magyarázta, és levette a napszemüvegét. Egyúttal egy pillanatra behunyta a szemét. – Esetleg veled is készíthetnék interjút? – vetette fel, látva Bigga kétkedő tekintetét. A lány bólintott. Megfontoltan, de gyorsan felelgetett Inkeri kérdéseire. Inkeri gyors és kusza kézírásával feljegyezte a füzetébe, hogy Bigga szerint az új templom jó dolog, mert az ideiglenes templom borzalmas.

– Bár nem annyira borzalmas, mint az ideiglenes iskolák és a kollégiumok – motyogta a szemét lesütve, majd Piera mögé bújt. Szégyenlősen mosolygott, elülső fogait az alsó ajkára szorítva. Inkeri felemelte a tekintetét.

– Kollégiumok?

– Igen. Én kollégiumban lakom – mondta Bigga, és a fejét az iskola felé fordította, amely mellett internátus működött. Egy pillanatra mindenki némán odafordult. Inkeri aztán visszaemelte tekintetét a lányra. Hosszú szőke haja volt, sötét szeme mélyen ült az üregében. A lány övén ezüstszínű amulett függött.

– Hogyhogy ilyen jól tudsz finnül? – Történetgyűjtő útján Inkeri egyetlen emberrel sem találkozott, aki beszélt volna finnül, legalábbis vele nem.

– Persze hogy tudok. Hiszen már elmúltam tizenegy – felelte Bigga, megemelve az állát.

– Bigga-Marját a háború alatt sokakkal együtt kitelepítették – szólt közbe Piera. – Bigga édesanyja ott halt meg tbc-ben. Az apja, a fiam a háborúban esett el. Bigga Svédországba került, Vittangiba, de ott sok mindent megtanult. Például finnül. – Piera hangszíne elárulta, hogy a beszélgetés itt véget ért.

– Á, értem – csukta be Inkeri a füzetét, és eltette a tollat. Felemelte a gépét, hogy megkérdezze, fényképezhet-e, és a jóváhagyó bólintást látva nekilátott képeket készíteni.

– Ez nem tipikus számi viselet, ugye? – kérdezte, kíváncsian szemlélve előbb Bigga-Marja ruháját, majd Piera öltözékét, amelynek színes szegélyei és csillogó díszei a férfi sapkáján is végigfutottak. – Nincs számi viseleted? Az olvasóknak tetszene.

– Nincs olyan, ami illene rám.

– Igazán? – kérdezett vissza Piera. – Vagy inkább csak nem akartad felvenni? – Piera a helybéliekre jellemző módon, vontatottan beszélt. Inkeri már amúgy is felfigyelt arra, hogy a temetőben különböző beszédmódok és nyelvek keverednek egymással. Lehetett hallani a kvékerek által használt amerikai angolt különböző tagállamokból, különféle számi nyelveket, amelyek különbségeiről Inkerinek addig fogalma sem volt, norvégot, svédet és finnt, annak is mindenféle dialektusát az ország minden szegletéből.

Piera és Bigga kissé vonakodva állt oda egy közös képre. Inkeri rájuk fókuszált a géppel, beállította a rekeszértéket, majd megnyomta az exponálógombot. A vaku fölöslegesen nagy fényt adott, de nélkülözni nem lehetett. – A sapkát is le kellett volna vennem – hallotta Inkeri Bigga morgását. Megköszönte a segítséget, biccentett és távozott.

Távolabb, a templom alapjainál valaki beszélni kezdett, és mindenki más figyelmesen hallgatta. Inkerit leszámítva. Az ilyen percekben észrevétlenül tudott mozogni az emberek között. Különös érzés volt. Mintha az emberek megdermedtek volna, mintha ő nem is létezett volna számukra.

Arrébb lépkedett, és nemsokára az embertenger mélyén találta magát. Tényleg mindenki eljött a templomba. A Norvégiából és Svédországból érkezetteket az eltérő viseletük, a gákté-k alapján lehetett megkülönböztetni. A nyakkivágásukat másféle hímzéssel díszítették, kötött sapkájuk Inkeri számára ismeretlen minta szerint készült, és másképpen viselték, mint amit Inkeri Finnországban látott. A fejüket díszítő bojtok is másfajták voltak. Ékszereik és ruhakapcsaik, melltűik és amulettjeik minden lépésnél csilingeltek.

Inkeri belemerült a fényképezésbe. A fotózás volt a mindene. Amikor a lencsén keresztül szemlélte a világot, mindig azt érezte, hogy ugyanazon a helyen áll, attól függetlenül, hogy a világ mely részén tartózkodik, egy herceget vagy egy ültetvényen dolgozó munkást fényképez-e éppen. Legbelül mindig ugyanazon a ponton maradt. Semmi másnak nem volt jelentősége. Már gyerekkorában beleszeretett a fotózásba, amikor először megérintette a család régi favázas fényképezőgépét és a rokonok zárható mappába rendezett képeit lapozgatta. Műtermi portrékat, pillanatképeket a Sinebrychoffék kertjében tartott délutáni kávézásokról. Képeket a nagy belmagasságú szobákról, amelyek ablakain besüt a nap, és amelyekben a növények a mennyezetig érnek. Olyan embereket, szobákat, helyzeteket látott, amelyekről többet akart tudni. Amelyekről ő maga is mesélni akart.

Amikor pedig Inkeri fiatalon, inasként egy műterembe került dolgozni, végre mert álmodozni arról, hogy valóban fényképezéssel keresheti majd a kenyerét. Belépett a Finn Fényképészek Szövetségébe. Az ígéretes kezdet ellenére Inkerinek az évek során azzal kellett szembesülnie, hogy a női fényképészek pályája igen korlátozott: kénytelen lett volna megmaradni műtermi fotósnak. Portrékat, beállított beltéri felvételeket kellett volna készítenie, pedig éppen az ellenkezőjére vágyott.

Előbújt a nap a felhők közül. Ebben a pillanatban fájdalom hasított Inkeri fejébe. Észre sem vette, és eltávolodott a többiektől. Az élesebbé váló napfény miatt módosítania kellett a fényértéken. A szeméhez emelte a fényképezőgépet, és már éppen fókuszált volna, amikor a lencse homályából előtűnt a templom alapja mellett álló Olavi. Inkeri leengedte a gépet, körbenézett, majd újra felemelte. Élesebbre állította az objektívet, és látta, hogy Olavi kibontja a kendőbe tekert tárgyat.

Megcsillant a kezében.

Inkeri figyelte, ahogy a férfi leteszi a tárgyat az alapzatra, hogy örök időkre befalazzák, aztán elvegyül a tömegben. Inkeri várt egy percet, majd elindult az alapzat felé. Odakanyarodott, ahol az imént Olavi állt. Jól sejtette. Egy fénykép volt. Felemelte szemmagasságba, és elsápadt. Egy pillanattal később előhúzott a mellzsebéből egy cigarettát, és elmerengve szívni kezdte.

Inkeri megtanulta a szavannán, hogy ritkák azok a pillanatok, amikor az állatok nyugalomban lehetnek. Amikor az esős évszak kezdetén, a hosszú és gyilkos hőség után végre teleihatták magukat, megtörtént a csoda. Az oroszlánok, a flamingók, a szavannai szalakóták, a majmok és a bivalyok egymás mellett ittak a folyó medréből. Egyszerre. A madarak az oroszlánok, a zsiráfok és az orrszarvúk hátán. Gondtalanul énekelve.

Inkeri körbepillantott. Két hónappal ezelőtt hallotta, hogy a háború alatt valahol itt fogolytábor működött. Inkeri még egy pillantást vetett a fényképre. Elnyomta a csikket, körbenézett, és a keretet gyorsan a hóna alá dugta. A szavannán kevés a nyugodt pillanat, de a világ más részein még kevesebb.

INARI

1944. febr.

Olavi Heiskanent ma láttam először, amikor foglyok kis csoportjával jöttek vissza az útépítésről. A foglyok nagy része munkatáborokban vagy építkezéseken dolgozik a megye különböző részein, egyesek a régi határ túloldalán is. Olavi Heiskanen odajött bemutatkozni, és kezet fogtunk. Vidám, fiatal, nagyjából velem egykorú férfi. Őrként és tábori lelkészként van itt. Haja világosbarna, szakálla nincs. Nagy szeme kék. Vele jött az a finn fogoly vagy segéd is, akiről korábban hallottam. Később tudtam meg, hogy ők ketten mindig együtt jártak. Ha az egyik dolgozott valahol, a másik is a közelében maradt. A finn fogoly meg sem szólalt, kissé görnyedten állt, vékony, szakállas, negyven-ötven év körüli férfi. Nem beszél hozzám, és én sem szólítom meg őt.

Heiskanen mesélte, hogy a foglyot itt maguk között csak Kallénak nevezik. Azt viszont még nem sikerült kinyomoznom, valójában miért van itt. Talán a polgárháborúban a kommunisták oldalán állt, majd Szovjet-Oroszországba menekült, most pedig finnek mutatja magát. Ezekről sosem lehet tudni. Annyit kiderítettem, hogy azon sátrak valamelyikében lakik, amelyeket a jó magaviseletükért kiváltságokat élvező foglyok kaptak meg.

Van valami fura ebben a fogolyban. Kalle viszonylag szabadon mozoghat, az imént is együtt dúdolta az egyik háborús slágert a Lapplandsender rádióval, és úgy ment az istállóba az állatokat gondozni, hogy engedélyt sem kért. Senki nem szólt semmit. Még Felde is elsétált mellette, és a történteket nem tekintette kihágásnak.

Este azt is láttam, hogy a férfi tányérjára eggyel több krumpli került.

1944. febr.

Heiskanen segít nekem a tolmácsolásban és a mérésekben. Amikor új foglyok érkeznek, megvizsgáljuk a hátterüket, meghatározzuk a fajukat, kiválogatjuk közülük a nemkívánatos elemeket, amelyeket szükség esetén eliminálunk, illetve az érkezők közül kiszűrjük a hírszerzés számára értékes foglyokat.

Kalle sok nyelven beszél, például lengyelül, angolul és franciául, és néhány ritka afrikai bantu nyelven is. Szükség esetén őt hívjuk segítségül, ez gyors és egyszerű. Kallénak néha nincs dolga, olyankor a macskával játszik. Kalle mindenképpen nagyon hasznos. Az ő segítségével pontosabban meg tudjuk állapítani, milyen nemzetiségűek az ideérkezők. Emellett segít a mérésekben. Amikor itt az orvos az asszisztensével, a méréseket az orvos végzi, amúgy pedig az is a mi feladatunk. Korábban nem végeztem ilyen munkát, és undorodom tőle. Az orosz foglyok szaga iszonyatos, akkor is, ha megmosdatták és lecsutakolták őket. Megmérjük a fejük körfogatát, megvizsgáljuk a nemi szerveik állapotát, és hogy van-e fitymájuk vagy nincs. Heiskanennel felvezetjük a pontos adatokat a kartonjukra.

Megkérdeztem Heiskanent, Kalle miért itt, a németek táborában van, miért nem a finnekében, például Nastolában. Vagy akár Parkkinában, ahol ezekből a finnségi népekhez tartozókból, a savakkói és äyrämöineni inkerikből és korcs finnekből, meg a kommunistákból rendes állampolgárokat nevelnek, lakosságot és munkaerőt a jövőbeli Nagy-Finnország számára. Kalle egyértelműen iskolázott ember, és a lényében maradt valami arisztokratikus, a beszéde tiszta, illedelmesen viselkedik.

– Miféle jövőnek élünk? – válaszolt Heiskanen jókedvűen a kérdésemre. Természetesen azt ismételtem el, amit egyszer régen az Akadémiai Karélia Társaság lapjának hetedik oldalán olvastam. Azt az oldalt kiragasztottam a budi falára. Heiskanen nem felelt semmit, és később sem nagyon szólt hozzám.

1944. febr.

Rendszeresen jár ide az orvos. Reggel láttam, aztán nemsokára a cigarettaszünetben megint. A kalyibája előtt állt leszegett fejjel. Ahogy meglátott, sokáig csak nézett, mielőtt felemelte a kezét. Azt hiszem, azért, mert az egyenruhámon sem halálfej, sem SS-jel nincs. Heiskanentől hallottam, hogy az orvost mindig az inari templom mellől hívják el egy-egy hétre. Havonta jön ide, gumi óvszert osztogat a katonáknak, és nyomon követi a nemi betegségeiket. Emellett a foglyokat is vizsgálja és megfigyeli. Az új kihallgatandók egy részét rögtön az orvoshoz kell vinni.