Renáta W. Müller

Éden sorozat 1.

Pusztító tűz

A könyv szerzői jogvédelem alatt áll. A szerző engedélye nélküli másolása, terjesztése törvénybe ütköző, emellett romboló hatással van a könyvkiadás jövőjére.

©renátawmüller

ISBN 978-615-6306-09-8

Terra-Argosz, Ragav sivatag

i.sz. 14770

Szeráf Krónikák

Hades kontinens fővárosa: Mandalore

Thetorisz birodalom, Alba tartomány

Szeráf Krónikák

Hades kontinens Mandalore

Thetorisz birodalom, Alba tartomány

Terra-Argosz, Ragav sivatag

i.sz. 14770

Azrael

A perzselő sivatagi szél fáradhatatlanul fújja az arcomba a homokszemeket. Mintha ezer és ezer parányi, tüzes tűhegy csapódna a bőrömbe egyszerre, és próbálná feltépni a húsomat. Meg sem kísérlem védeni magam az égető érzés ellen. Élvezem, amikor a természet nyersen belém mar. Feltüzel, harcra gerjeszt.

Jó ideje állok már mozdulatlanul, és csak figyelem őket, ők meg engem. Ugyanolyan jól tudják, mint én, hogy össze fogunk csapni. Készülnek, erőt gyűjtenek, én is ezt teszem. A falka egy bozótos árnyékába húzódott a tűző Nap elől, úgy számolom, tízen lehetnek. Közülük kettő ivarérett hím, de nem lehetnek több három évesnél, ezt elárulja a méretük és a sörényük. Egy kifejlett terra-argoszi hímoroszlán háromszáz kilót is nyomhat, ezek jó, ha fele ekkora súlyúak. Egy büszke tartású, hatalmas nőstény a magasba emeli az orrát és a levegőbe szagol. Ugyanezt teszik a többiek is. Talpam alatt megrezeg a föld, finoman felkavarodnak a homokszemek. Inkább érzem, mint hallom az izgatott morgásukat. Megérezték a szagomat, beazonosítottak. Betolakodó vagyok az ő területükön, de nem egyenrangú ellenfelet látnak bennem, hanem táplálékot. A nyakamba akarják mélyeszteni a szemfogaikat. Kell nekik a húsom, hogy csillapítsák az éhségüket és a vérem, hogy oltsák vele a szomjukat ebben a könyörtelen sivatagban. Nem rovom fel nekik, hisz csak az ösztöneiket követik. Viszont alábecsülnek, és ez lesz a vesztük.

Bőrváltó képességgel az Életadó áld meg bizonyos szeráfokat, nem választás kérdése. Mint a legtöbb nagy ház leszármazottjában, bennem is megvan az átváltozás képessége, csak ezt ők még nem tudják. Az Arjeh az Életadó megszentelt démona, a titkos kert egyik őrzője, egy rész belőlem. Ez a bestia, mely bennem lakik, a terra-argoszi ragadozók közül a tigrishez hasonlít a legjobban.

Én is mély levegőt veszek orromon keresztül, mélyen magamba szívom a testük súlyos, pézsmaszagát. Fél kézzel kioldom a köpenyt a nyakamnál, hagyom, hogy a fekete selyem a homokba hulljon és a szél odébb sodorja. Az ágyékomat takaró alsóneműn kívül meztelen vagyok. A cipőmet és a ruháimat szándékosan a terepsiklóban hagytam.

Szemem közben le nem veszem a vadállatok áramvonalas testéről, ahogy pozícióba helyezkednek. Szeretem és tisztelem ezeket a ragadozókat, de egy dolog biztos; ez a faj nem ismeri a fair harcot két ellenfél között. Egyesével könnyedén elbánnék bármelyikkel, akár szeráf testben is. Még kettőt is elintéznék, de az ő harcmodoruk a csoportos támadás. Ha csak nem akarom pengeéles szemfogaikat a nyakamban érezni és hagyni, hogy maró karmaikat a húsomba vájják, hozzájuk hasonlóvá kell válnom. Hasonlóvá, de jobbá. Erősebbé.

Határozott léptekkel indulok előre, talpam bokáig süllyed a forró homokban. A fájdalom kellően feldühít, a megfeszített koncentráció pengeélességűre finomítja az érzékeimet. Biztosra veszem, hogy minimum négyen fognak rám támadni. A két fiatal hím balra indul, az egyik nőstény jobbra kerül, a másik pedig a bozótosban kúszik felém. Egyszerre akarnak rám rontani, és hogyha sikerül a földre kényszeríteniük, a hierarchiában alul lévők is odamerészkednek, hogy kivegyék a részüket a gyilkolásból. Használnom kell a mentális fölényemet, hogy ne torkolljon teljes vérontásba a tusa.

A két fiatal, tapasztalatlanabb hím közelít először felém. Kezdetben csak galoppoznak, aztán fokozatosan felgyorsul a mozgásuk. Karcsú, áramvonalas testükben megfeszülnek az izmok, mintha úsznának a levegőben, talpuk alig érinti a talajt. Lenyűgöző látvány nyújtanak. Tetszik nekem ez a kettő, szinte már sajnálom őket. Fájó emlékeket idéznek bennem Kildorról és rólam. Valaha mi is ilyenek voltunk együtt. Bajtársak a csatában, testvérek a diadalban. Nem visz rá a lélek, hogy bántsam őket, ezért megvárom, hogy elég közel érjenek, és mikor alig húsz méterre vannak tőlem, magam elé emelem a jobb kezem. Sárgán villogó szemükbe nézve, kinyitom a szám, a hang a gyomrom mélyéről tör elő. Nem hangos, sem nem éles, olyan, mint amikor egy erőteljes szélfúvás átsuhan az üres házon. Az egyik ablakon be, a másikon ki, és közben láthatatlan ereje megrezegtet mindent, amihez hozzáér. Úgy hangzik, mint egy hosszú, feneketlen mélységű sóhaj.

– Kandbahale Tau!

Az ősi bene elohim nyelv – az Életadó gyermekeinek a nyelve – önmagában is erőt hordoz magában, mégsem ér sokat annak a szájában, aki nem tudja hogyan alkalmazza. A hang használatának a képessége minden szeráf veleszületett tulajdonsága, de fejleszteni kell. Akaraterő és a szuggesztióban való jártasság szükséges hozzá, hogy elérje a kellő hatást. Én a mestere vagyok ezen ismereteknek.

A két oroszlán lefékez, porzik mögöttük a talaj. Szájukból párafelhő csap ki, ahogy lihegve vicsorognak. Nyakukat kinyújtóztatják, sárga, ragadozó szemüket figyelőn rám szegezik.

– Has jitz, Tau! – folytatom parancsoló, de halk tónusban, kezemet magam mellé engedem.

A két hím engedelmesen leül a hátsó lábára, csak a fülük rezdül néha. Mint a nézők, akik várják, hogy megkezdődjön a párbaj az arénában. Ezek már nem avatkoznak közbe, a falka többi tagjával meg improvizálnom kell. Elfordulok a bozótos felé, a szám jeges mosolyra húzódik. Az egyik nőstény már úton van felém, a másik a hátsóját emelgeti, várja a megfelelő pillanatot, hogy kitörjön a megfigyelő állásból. Hölgyeim, alig várom a találkozást – húzom vigyorra a szám. Fejem előre szegezem, meggyorsítom a lépteimet, tíz méter után már teljes erőből futok. A vér egyre gyorsabban száguld az ereimben, a nipotrin hormon koncentrációja a húszszorosára emelkedik a véráramomban. Ekkor kiugrik a bokorból a második nőstény is, és felém veti magát. Ösztönösen érzem a szándékukat, be akarnak keríteni. Még mindig azt hiszik, könnyű préda vagyok. Kristálytisztán hallom a zihálásukat, a szívük vad pumpálását, ahogy a nyáluk kifröccsen a szájukon. Semmi mást nem érzékelek már, csak ők léteznek és én. Csak a feladat: maradj életben! A pulzusom átlépi a kritikus határt, és ekkor megtörténik. Jól ismerem az érzést; olyan, mintha atombomba robbanna belül a testemben, csak éppen nem szakadok milliónyi darabra. A lökéshullámokat visszaveri a bőröm, a bestiális energia körbe-körbe fut a belsőmben, míg végül elviselhetetlenné válik a nyomás, és ki kell törnie. A szerveim megduzzadnak, a hormonális detonáció túllép a testem határain, a végtagjaim elkezdenek átalakulni. Ragadozó karom döfi át az öklöm bőrét, testemet szőr borítja el. Tűhegyes agyar szúrja keresztül az ínyemet, a gyötrelem az elviselhetetlenség határát súrolja. A metamorfózis minden alkalommal olyan, mint a kínhalál, és közvetlen utána az újjászületés. A fájdalomtól ordítva lendülök fel a levegőbe, de a hang, ami előtör a torkomon, már a bestia üvöltése. Azt még érzékelem szeráf tudatom legutolsó morzsájával, hogy a két oroszlán balról és jobbról egyszerre támad nekem. De amikor a levegőben összegabalyodom karmos mancsaikkal, és mind a hárman a földre zuhanunk, már a nyers ösztön és a belőlem előtörő Arjah irányít.

९

Magamra veszem a ruháimat, melyek idegenül hatnak piszokfoltos testemen. Kimerülten, de elégedetten szállok be a terepsiklóba, amit a Ragavot átszelő földútnál hagytam múlt éjszaka. Bele se nézek a tükörbe, biztosra veszem, hogy ramatyul nézek ki. Van rajtam jó néhány mély karmolás és harapás nyom, de a regeneráció már megkezdődött. Két óráig tart az út a fővárosba, Mandalore-ba, így biztosra veszem, hogy mire odaérek, már alig lesz külső látható nyoma a korábbi kalandomnak. A motor indítógombja felé nyúlok, de vissza is húzom a kezem. Hirtelen aggodalom szorító érzése tölt el, az ujjaim vége bizseregni kezd, az ösztönöm veszélyt jelez. Szétnézek, de ameddig a szem ellát, egy szál magam vagyok a sárgás-barna homokpusztaság közepén. Lehunyom a szemem, légzésemet lelassítom, és az elmémet megnyitom a távolból érkező üzenetnek. Kizárom a külvilág zajait, és csak önmagamra koncentrálok. A húgom, próbál kapcsolatba lépni velem, és a gondolatokon keresztül, melyek szavakká formálódnak az elmémben, kiérzem a mély nyugtalanságát. Bőröm alá kúszik az izgatottság, amit ő érez, miközben a „Baj van. Hol vagy?” mondat visszhangzik az agyamban. A kezdeti irritáció, azonnal erős nyugtalansággá összpontosul a gyomrom tájékán. Az előérzetem előbb közvetíti a veszély jelenlétét az agyamnak, minthogy megérteném az üzenete további részét: „Avalon. Azonnal vissza kell jönnöd. A Toronyban várlak.”

Szemem kinyitom, hevesen levegő után kapkodok. A viszonylagos higgadtságom, amire a vadakkal való harc során szert tettem, a másodperc tört része alatt elillan. Carys vészjelzése kiűzi belőlem az átmeneti tompaságot, és Avalon neve hallatára a fenyegetést jelző kód égő vörösen kezd villogni az agyamban. Beindítom a motort, és tövig nyomom a pedált. A sikló kerekei sivítva engedelmeskednek a hajtómű erejének. Testem az ülésbe szorul a hirtelen gyorsulás hatására. Két óra hosszám van, hogy felkészüljek rá, bármilyen rossz hír vár is a Toronyban.

Fejem a támlának döntöm, és csak ekkor eresztettem ki a levegőt. A tudatom egy kicsiny része van csupán lefoglalva azzal, ami épp körbevesz. A szemem nyitva van ugyan, de hagyom, hogy a lényem meghatározó részét magával ragadják a nem is olyan régmúlt emlékeinek a hullámai.

Szeráf Krónikák

Emberi időegységben számolva már húsz éve, nem volt olyan nap, amikor Avalon Bloom ne jelent volna meg Azrael Olsen képzeletében. A lány a születése pillanatától fogva hívatlan látogatója volt a lord gondolatainak. A küzdelmet az ellen, hogy száműzze az elméjéből, már jó ideje feladta. Reménytelen harc volt. Pont ezért volt szüksége néha pár órára, amikor más került a figyelme középpontjába, és ezt a célt szolgálták a Ragav sivatagi kiruccanások. Amikor ragadozókkal verekedett, a teljes koncentrációjára szüksége volt. Több ellenféllel küzdeni egyszerre, stratégiai gondolkodást igényel. Amellett, hogy acélozza a testet, fejleszti a tudatosságot. Azraelt pedig mindezeken túl kiszabadította egy időre abból az őrjítő mentális cellából, ahol Avalon Bloom a gondolatait és az ösztöneit fogva tartotta, mióta a leány megszületett.

Avalonnak sejtelmes sem volt róla, lényének milyen hatalma van lord Azrael tudata felett. Azt hitte, az még a létezéséről sem tud, hisz Azrael mindent megtett azért, hogy így tűnjön. A leány hiába dolgozott már egy éve az Olsen Építési Vállalatnak, a lord gondosan ügyelt rá, hogy az útjaik ne keresztezzék egymást. Avalonnak fogalma sem volt semmiről, és a szeráf terve az volt, hogy ez így is maradjon. Minél tovább létezett a leány az ismeretlenség homályában, annál nagyobb biztonságban volt.

Emlékezetes volt a nap, amikor Avalon Bloom először tette be a lábát a Toronyba. Az emberek az Olsen Építési Vállalat épületét Toronynak nevezték, mert impozáns magasságával az összes többi építmény fölé magasodott. A Torony volt a Hades kontinens legmagasabb és legmodernebb épülete.

Avalon, mikor először tette be ide a lábát, meg volt illetődve, mint egy őzike, amely az erdő védelméből kimerészkedik a nyílt mezőre, és bizonyos értelemben pontosan ez is történt. Amikor a leány letette a vizsgáit, és munkát kezdett keresni, Olsenék megértették, hogy nem várhatnak tovább. Nem hagyhatták, hogy máshol kezdjen el dolgozni, így az Olsen Vállalat visszautasíthatatlan ajánlatot tett a tanulmányait épp hogy befejezett fiatal nőnek. Nem volt olyan épeszű ember, aki nemet mondott volna, amikor a kontinens legbefolyásosabb vállalata kínál neki állást. Ő sem tette.

Lord Azrael húga, Carys, láthatatlan árnyként jelen volt Avalon életében a születésétől fogva. Vigyázott rá, amennyire az inkognitója engedte. Bár Lord Azraelé lett volna a feladat, hogy ezt megtegye, ő nem volt képes eleget tenni neki. Miután Kildor Madden meghalt, Azrael rá sem tudott nézni a csecsemőre. Az ő kötelessége lett volna, hogy a barátja, bajtársa sarját a gondjaiba vegye, de a benne dúló mérhetetlen fájdalom kis híján elpusztította nem csak őt magát, hanem a körülötte lévőket is. Kildor megeskette, hogy a halála után a legjobb barátja, Azrael vigyáz a leányára, de ő megszegte az esküjét.

Azóta sem telt el úgy nap, hogy emiatt ne sújtotta volna a bűntudat. Viszont tudta, hogy Carysban megbízhat. A húga elvégezte, amit neki kellett volna. Figyelte a leányt, és titkon egyengette az útját. Rendszeresen beszámolt Azraelnek a fejlődéséről, aki viszont úgy tett, mint akit nem izgat az egész. De a szíve vadul kalapált minden egyes alkalommal, amikor meghallotta Avalon Bloom nevét, vagy látta őt egy fényképen.

Mindketten tudták, hogy Avalonnak nem volt könnyű gyermekkora, de nem avatkozhattak közbe feltűnően. Ahogy ők a kémeiken keresztül figyelték a Mord-házat, úgy azok is rajtuk tartották a szemüket. Nem hívhatták fel a leghatalomvágyóbb szeráf-ház figyelmét Avalonra. Az ismeretlenség volt a legjobb védelem a leány számára.

Avalon különleges teremtmény volt, de azt, hogy pontosan micsoda, még Olsenék maguk sem tudták egészen. Avalon Kildor Madden sarja volt, a Madden-ház pedig Thetorisz birodalom uralkodó nemzetsége volt már negyedik évezrede. Maga a megfogantatása törvényt bontott, felszította a nyugvó viszályt a házak között és halált hozott magával. Hogy mi rejtőzik valójában a félig ember, félig szeráf gyermek lényében, senki nem tudta. Ezt a titkot sűrű homály fedte.

Az állásajánlatot követően Avalonnak felvételi beszélgetésen kellett megjelennie a Toronyban. A társalgást az Olsen Vállalat egyik elöljárója vezette, de jelen volt a teremben Carys Olsen is. Lord Azrael mindent megtette, hogy távol tartsa magát az eseménytől, nagyon komolyan megpróbálta, de kudarcot vallott. Azon a napon a terem sarkában húzódott meg, a lehető legmesszebb a leánytól, és igyekezett minél kevesebb feltűnést kelteni. A léghűtéses teremben teljesen indokolatlanul az arca elé húzta a homokmaszkját, amit az emberek a sivatagi por ellen hordtak az utcán. Ott volt, de nem vett részt a kommunikációban. Szenvedett. Érezte a lányon Kildor szagát, a pórusaiból kipárolgó jellegzetes Madden esszenciát. És jól tudta, hogy ha ő észleli, akkor megérzi bármely másik szeráf is, aki közel kerül Avalonhoz. Castor Mord is. Harminc méterre volt tőle, de fuldoklott a közelsége okozta eufóriától. A kényszer, hogy a bőrébe fúrja az arcát és mélyen magába szívja az aromáját, felért a legkegyetlenebb kínzással. Soha előtte nem érzett még ilyet.

És Avalon is megérezte, hogy valami szokatlan történik. Látszott az arcán és a reakcióin, hogy tudatában van az energiák vad áramlásának hármuk között. Ösztönösen észlelte, hogy két másik szeráf is jelen volt a helyiségben, csak éppen nem tudta hova tenni az ingert. Izgatott volt és feldúlt, és fogalma sem volt, hogy mitől érez így.

Lord Azrael előbb hagyta el a helyiséget, mielőtt a beszélgetés befejeződött volna. Menekült az épületből, igyekezett minél messzebb kerülni Avalontól. Összezavarta az az anyagtalan kényszerűség, ami leuralta az akaratát és hajtotta a lány felé. Bőrváltó szeráf volt, tudta miként uralkodjon az ösztönein, de a félvér lényből áradó erő lehengerelte.

Az Olsen Vállalat tevékenységének a legjava házak, lakónegyedek építését tette ki. A Terra-Argos folyamatosan elsivatagosodó világ volt. A homok évről-évre több megművelésre alkalmas területet hódított magához. Mint egy gigantikus, telhetetlen éhségű féreg, kebelezte be az életre alkalmas vidékeket. A gazdagok városokban laktak, és a legkiváltságosabbak temperált hőmérsékletű házakat építtettek maguknak. Minél szerényebbek voltak valakinek az anyagi lehetőségei, annál közelebb lakott a sivataghoz, ahol az életkörülmények nehezebbek és egészségtelenebben voltak. A kontinens közepén gyakran tomboló homokviharok miatt a szegényebb településeken lakóknak homokmaszkot kellett hordaniuk, ha az utcára mentek. A városokban valamivel jobb volt a helyzet, de a homok makacs ostroma, minden eltelt évtizeddel egyre erősebb lett.

A sivatagközeli települések nagy részét Azrael Olsen vállalata építette, folyamatos harcot vívva, hogy visszahódítsanak valamit a terjedő perzselő pusztaságból. A homokos dűnék új életre keltése, növényekkel való betelepítése a lord szívügye volt. Gigászi harcot vívott a részvétlenül terjedő sivatag ellen, bár tudta, hogy az erőfeszítései kudarcra vannak ítélve. Kettős, egymásnak ellentmondó érzések fűzték a forró, terméketlen régióhoz. Szerette a puritán erejéért és gyűlölte is, mert a kárhozatba való kiűzetést szimbolizálta.

Ahogy teltek a hetek és a hónapok, Azrael kitartóan figyelte Avalont munka közben. Magához rendelte az elkészült vázlatait, a sivatagi körülményekhez alkalmazkodó településeinek a terveit, és csodálta a leány kreativitását. Megdöbbent az üvegházak alá tervezett burjánzó zöld termőföldek papírra vetett élethű rajzain. A színes, élettől pezsgő kertek a leány vázlataiban, Thetoriszra emlékeztették. Pedig a leány sosem láthatta a rejtett anyaföldet a saját szemével. Egyetlen ember sem látta. Ennek a látomásnak a belsőjéből kellett fakadnia, és Azrael tudta, hogy ez Kildor Madden szeráf-vérvonala miatt lehetséges. A bonyolult öntözőrendszerek Avalon vázlatain, a pára újrahasznosítása, mely újra életet varázsol a sivatagos területeken, Azrael saját merész álmait tükrözték vissza. Természetesen nem volt minden egy az egyben megvalósítható azon ötletek közül, amiket Avalon papírra vetett, de Azrael látta mögötte a merész víziót egy jobb, szebb jövőről. Az emberi vágyódást az elveszett Thetorisz után. Látta benne a saját álmait.

Néha összefutottak a Toronyban, de Azrael sosem szólította meg. Soha nem dicsérte a munkájáért, nem kezdeményezett kapcsolatot vele. Magán érezte a lány kutató, érdeklődő pillantását, ha nyilvános helyen véletlenül egymásba botlottak. Nem volt kétséges, hogy Avalon érdeklődik utána. A titokzatos férfi, mint általában az össze emberét, az ő kíváncsiságát is felkeltette. Pontosan tudta, hogy ő is észleli az áramló energiát kettejük között, és nem tud mit kezdeni vele. Sokszor olyan intenzív volt ez a hívás, hogy a szeráf férfinek minden önkontrollját összeszedve kényszerítenie kellet magát, hogy ne menjen oda Kildor Madden lányához, és ne fedje fel előtte a titkot.

Elszántan küzdött az ellen, hogy közel engedje a szívéhez Avalont. Amíg gyermek volt, gyűlölte pusztán a létezése miatt. A látványa minden alkalommal felszakította a sebet, amit Kildor elvesztése okozott. De a gyermeklányból felnőtt lett, és ezzel együtt lord Azrael érzései is veszélyesen megváltoztak. Az utálatot kíváncsiság, a kíváncsiságot csodálat váltotta fel. Az idő múltával pedig a csodálat megszállott vággyá alakult át. Kívánni kezdte. Egy ideje már úgy nézett Avalon Bloomra, mint ahogy egy szeráf férfi a női társára néz. Azzal az érzéki szenvedéllyel gondolt rá, amit csak a kiválasztott társ személye kelthetett benne, és ez az őrületbe kergette. Megtiltotta magának, hogy így érezzen ez iránt a teremtmény iránt, több okból is. Avalon Kildor lánya volt és ember. Félig ember, az igaz, de mégsem tiszta vérvonalú szeráf. Megvetendő dolog volt a legjobb barátja, szinte testvére lányát kívánnia. Egy ilyen vonzalom miatt még akkor is szégyellte volna magát, ha Avalon Thetoriszban születik, és az anyja nem ember, hanem egy szeráf asszony lett volna.

A szexuális érintkezés az emberek és szeráfok között tabu volt. Csak a Mordok és csatlósaik, a Per-ház szeráfjai közösültek emberekkel, és ők sem szerelemből tették. Megkívánták és használták őket, és az ilyen aktusok közben mindig az emberek húzták a rövidebbet. Ha a fizikai megpróbáltatást ritkán túl is élte egy nő, akkor is végeztek vele, hogy megelőzzék egy esetleges terhességnek még a halvány lehetőségét is. A vérvonalaknak tilos volt keveredniük, mert ez felborította volna a rendet.

Kildor Madden megszegte ezt a törvényt, amikor beleszeretett Kyra Bloomba, egy emberbe, és Azrael – hiába voltak lelki társak – sosem értette meg őt igazán. Mindent megtett, hogy észre térítse a barátját; érvelt, tombolt a dühtől, könyörgött, de semmi nem segített. Kildor ment a maga útján, egyenesen a végzetébe, és magával rántotta a szerelmét is. Csak a félvér gyermek maradt kettőjük után. Avalon, aki kezdte alapjaiban megrengetni lord Azrael Olsen morális meggyőződését.

Az ösztönei nem engedelmeskedtek többé, ha a leány is a Toronyban volt. Kihegyezett érzékei jelezték őt, teljesen mindegy volt, hány emelet választotta el őket egymástól. Ha csak rá gondolt éjszakai magányában, hormonjai vad száguldásba kezdtek, és szégyenletes helyekre vitték.

Egyik reggel, a Toronyban, kis híján megtörtént a visszafordíthatatlan. Azrael gondolataiba merülve igyekezett a saját irodájába, és felvonó ajtaja már majdnem becsukódott, mikor egy kecses kéz vakmerőn megállásra ösztönözte, és újra nyílásra kényszerítette. A lordnak hirtelen kiszáguldott a levegő a tüdejéből, forróság hulláma csapta meg az arcát, levegő után kapott. Az orra, a szája hirtelen tele lett a régről ismert aromával, melyet csak a Madden dinasztia leszármazottai hordoztak a pórusaikban. Narkotikumként áradt szét belsőjében az eszencia, mélyen magába szívta, aztán lassú mozdulattal oldalra fordult. Avalon Bloom nézett szembe vele. A leány beszállt, és a lift sarkába húzódott. Láthatóan ugyanúgy le volt taglózva, mint a férfi. Mozdulatlanságba meredve néztek egymás szemébe, az idő lelassulni látszott körülöttük. A másodpercek perceknek, a percek óráknak tűntek. A férfi hátát a falnak támasztotta, a tekintete az övébe fonódott. Húsz évvel azelőtt, Ava születésekor tartózkodott legutoljára fizikálisan ennyire közel hozzá. De egy légtérben, kettesben még sosem voltak. Avalon nyílt tekintettel, csodálkozón, szinte sóvárgón nézte őt. Meg sem próbálta elrejteni, hogy le van nyűgözve a lordtól. Az emberek tisztelettel és a távolság illendő megtartásával viszonyultak Azrael Olsenhez, de Avalonban a tartózkodást felülírta a vonzalom. A lord megbabonázón kék szemeiben szenvedélyt és fájdalmat fedezett fel. A döbbenettől halk sóhaj szakadt fel belőle, aztán rémülten látta, hogy Azrael a saját nyaka felé tapogatózik. Mint aki levegő szűkében van, fekete selyemtunikája nyakát lazítgatta. Szája ütemesen kezdett mozogni, mintha egy mantrát ismételgetett volna.

– Rosszul van, lord Olsen? – kérdezte Avalon, és most először látszott félelem rajta. Egy apró lépéssel közeledett a férfi felé. – Tehetek önért…

Azrael felemelte a kezét, a hangot akarta használni, de nem volt biztos benne, képes-e egyáltalán bármiféle neszt kierőltetni a torkán. A zárt tér, a közelség, Avalon jelenlétének a valódisága letaglózták.

– Maradj ott! – suttogta, és a lány abban a pillanatban meg is torpant.

Azrael úgy érezte, hét halált halt, mire a felvonó végre megállt és az ajtó kinyílt. Szinte kivetődött rajta, és egyből a lépcsők felé rohant. Csak az érdekelte, hogy minél hamarabb kijusson a szabad levegőre. Míg felfelé kaptatott, érezte, ahogy a feszültség egyre követelőbben árad szét a testében. A bizsergés a bőre alatt, a kezdődő fájdalom az izmaiban figyelmeztették, hogy a vadállat, az Arjah tombol a belsőjében. Kivágta a tetőre vezető csapóajtót, és lihegve rohant egészen a Torony széléig.

A hirtelen találkozás a benyomások olyan intenzív kavalkádját gerjesztették fel benne, hogy szédült tőlük. Mintha az emberek használta kábító levelek főzetét itta volna. Fejét az tükörsima, kék égbolt felé fordította, és mélyből felszakadó állati hangon felüvöltött.

Ezután ha lehetett, még jobban kerülte a személyes találkozást Avalon Bloommal.

९

Hades kontinens fővárosa: Mandalore

Azrael

Merev tekintetem magam elé szegezem, ahogy felfelé kaptatok a lépcsőkön az irodámhoz. Jól tudom, hogy fájdalmas lesz, amit hamarosan hallani fogok, hisz a húgom nem véletlenül akarta személyesen elmondani. Erővel higgadtságot kényszerítek magamra, muszáj uralkodnom az érzelmeim felett. A heves emóciók labilissá tesznek, a labilitás állapotában sebezhetővé válok én és a körülöttem lévők is.

Egyenesen a legutolsó ajtó, az irodám irányába megyek. Mielőtt belépnék, már tudom, hogy a húgom nincs egyedül, és azt is érzem, hogy egy másik szeráf van vele. Kivágom az ajtót és Elder Wulfrickkal nézek szembe. Feláll és fejet hajt.

– Lordom.

Visszabiccentek felé, és összevont szemöldökkel válaszolok:

– Nem számítottam rád, Elder.

Ha az Olsen-ház hűséges nyomolvasója és vadásza is jelen van ezen a megbeszélésen, az nem sok jót ígér. Már húsz éve Elder feladatai közé tartozik Avalon megfigyelése, és ha Carys most ide hívatta, tényleg komoly a helyzet. Tekintetem közben a húgomra vándorol, aki egy papírlapot tart a kezében, és gondterhelten tanulmányozza.

– Carys – üdvözlöm, mire szórakozottan felém fordul, majd egyből vissza a kezében lévő lap felé.

Aztán hirtelen megváltozik az arckifejezése, és visszakapja felém a fejét. Ezúttal sokkal alaposabban végigmér.

– Az egekre, Azra! Már megint?

Ledobja a kezéből a papírt az asztalra, hozzám siet. Kezeit két oldalt az arcomra szorítja, és ide-oda forgatja a fejemet. Most értem meg, hogy mire gondol. Ezek szerint még mindig láthatók rajtam a harcban szerzett sebek nyomai. Megfogom a kezét, és gyengéden eltolom magamtól.

– Jól vagyok.

– Te igen. És azok a szerencsétlenek? – húzza el a száját.

– Nem öltem meg egyet sem közülük. Nem folyt vér. Legalábbis nem sok – vonom meg a vállam.

– Egyre gyakrabban csinálod ezt. Pótcselekvés – forgatja a szemét. – Mindketten tudjuk, mire lenne inkább szükséged.

Figyelmeztető pillantást lövellek felé. Pontosan ismerem a húgom álláspontját a helyzettel kapcsolatban, de semmi szükségem rá, hogy Elder Wulfrick előtt is előadja. Sóhajtva elhallgat.

– Inkább azt mondd meg, hogy mi történt! – Tekintetem Elderre vándorol, akinek egészen meg van nyúlva az arca. Rossz érzéssel tölt el, hogy nem néz a szemembe. – Azt üzented, vészhelyzet van.

Carys mély levegőt vesz és végigsimít a homlokán. Kifinomult hallásom regisztrálja, ahogy a szívverése megélénkül, gyorsabban veszi a levegőt is. Keze a pelerinje alatt rejtőző sith tőréhez vándorol, és biztosra veszem, hogy önkéntelen a mozdulata. A feszültség már elviselhetetlen a helyiségben. Ismét Elderre nézek, parancsoló hangon szólok hozzá:

– Tudni akarom, hogy mi a baj.

Lehorgasztja a fejét, az ér kidagad a nyakán, amikor megszólal:

– Hibát követtünk el, lord Olsen. Hatalmas hibát.

Bólintok, mert ennyi már nekem is egyértelmű. Caryst szólítom meg:

– Avalonról van szó?

Felém fordul, keze továbbra is az öve tájékán babrál.

– Róla és… Castor Mordról.

Minden szőrszál feláll a karomon, a vér lüktetve ostromolja a vénám falait. Ennek a két névnek az említése egy mondaton belül, olyan, mintha valaki egy dárdát vágna a mellkasom közepébe és jó alaposan megforgatná, mielőtt kihúzza onnan. Higgadtságot erőltetek a hangomra:

– Beszélj!

Carys láthatóan elhatározza magát, egyenesen a szemembe nézve közli:

– Ava találkozni fog vele ma éjjel. És ha ez a randevú úgy alakul, ahogy általában az ehhez hasonló találkák szoktak, akkor mindannyian tudjuk, hogy fog végződni.

Zavarodottan bámulok rá, nem tudok értelmet kihámozni a szavaiból. Teljesen abszurd, amiket mond. Száz kérdés zakatol az agyamban egyszerre, de a döbbenettől csak dadogni vagyok képes:

– Mi… miről beszélsz? Nem értek egy szót sem. Avalon nem ismeri Castor Mordot. Azt sem tudja, hogy létezik.

Carys megvakarja a homlokát, segélykérőn Elder felé pKyrant, aki nyel egy nagyot, de nem szól.

– Nos, ez bizonyos szempontból így is van. Nem tudja ki ő… pontosabban, fogalma sincs róla, kivel randevúzik ma este.

Fortyog bennem az indulat. Az önkontroll vékony pengeélén egyensúlyozom, és félő, hogy ha a húgom nem rukkol ki azonnal a lényeggel, a rosszabbik oldalon érek földet.

– Elegem van ebből a mellébeszélésből – vágok egy hatalmasat az asztallapra. A sötét jual-fa megreccsen a tenyerem alatt, és egy repedés indul útjára a felületén. Fenyegető tekintetem ide-oda cikázik kettejük között. – Most azonnal tudni akarom, hogy mi folyik itt!

Carys felemeli a kezét és hátrál egy lépést. Tudom, hogy nem fél tőlem, mégis árad belőle a feszültség, aminek más oka kell hogy legyen.

– Rendben, igazad van. Hagyjuk a süketelést! De talán mégis jobb lenne, ha leülnél – veti még közbe.

Szemem szikrákat hány felé.

– Inkább állok.

A hangom közelebb van az állati morgáshoz, mint a beszédhez.

– Oké – fúj nagyot, és végre belekezd. – Tudjuk, hogy Avalon találkozgat valakivel egy ideje. Beszámoltam neked arról a férfiról, akit nemrégiben egy könyvesboltban ismert meg. Kérdeztem, hogy mi legyen, közbelépjünk-e, de te azt mondtad…

– Emlékszem mit mondtam – vágok közbe ingerülten.

Az ablakhoz trappolok, és hátat fordítva nekik, mélyeket lélegzek. Tekintetem a város nappali forgatagára szegezem, de a látvány nem jut el a tudatomig. A képzeletem visszavándorol arra a napra, amikor Carys közölte velem; Avalon megismerkedett egy bizonyos férfival. Ez néhány héttel azután volt, amikor, mint egy félkegyelmű, pánikszerűen elmenekültem előle a felvonóból. Akkor tudatosult igazán bennem, hogy mekkora befolyással bír rám, és hogy milyen őrülten akarom. Úgy gondoltam, jobb is, ha Avalon végre randevúzni kezd. Ha beleszeret valakibe, ha társra lel, a magam részéről legalább lezártnak tekinthetem az ügyet. Fájni fog, igen. A tudat, hogy másé lesz, égetni fogja a lelkemet, mint egy maró sav, de túl fogom élni. Mi más választásom marad? Amíg Avalon egy embert szeret, nem történhet nagy baj. És ezzel bizonyára elveszti az irántam való érdeklődését is.

Ezzel bíztattam magam, de szánalmas próbálkozás volt. Azóta is pokoli kínokat állok ki, ha csak rá gondolok, hogy valaki mással van együtt, de meg kellett hoznom ezt az áldozatot. Nem véletlenül tűnt fel a húgomnak, hogy az utóbbi időben gyanúsan sok időt töltök a sivatagban. Ez a sajátos módszerem arra, hogy megőrizzem a tudatom épségét. Fájdalmas de szükséges döntés volt, hogy a háttérbe vonuljak, és hagyjam, hogy Kildor lánya beleszeressen egy emberbe. Amikor viszont meghoztam ezt az elhatározást, szó sem volt Castor Mordról. Avalon Bloomnak alapvetően távol kell maradnia az összes szeráf férfitól. De ha létezik egy teremtmény ebben az univerzumban, akivel soha nem szabad érintkeznie, az pontosan Castor Mord, a Mord-ház örököse, Kildor Madden gyilkosának a testvére.

Lehunyom a szemem, és mindezek tudatában hallgatom tovább Carys szavait.

– Azt mondtad, hogy rendben van. Találkozzon csak ezzel az emberrel, mindenkinek így lesz a legjobb. – Ismered a véleményemet ezzel kapcsolatban – sóhajt mélyet –, ettől függetlenül hagytuk, hadd menjenek a dolgok a maguk útján. Csakhogy valamit nem vettünk észre, és ezért… ezért én vagyok a hibás.

Elder hevesen közbe kiált:

– Ezért engem terhel a felelősség. Fel kellett volna ismernem. Rá kellett volna jönnöm a szemfényvesztésre.

Visszafordulok és feszülten nézem őket. Carys odalép mellé, és az öreg mester vállára teszi a kezét.

– Mind a ketten hibásan vagyunk. Nem ismertük fel, hogy a férfi, akivel Avalon találkozgat, aki megpróbálja elcsábítani, valójában nem az, akinek látszik.

A kegyetlen felismerés lassan tör utat magának az elmémbe.

– Castor Mord? – nyögöm.

Aztán ahogy tekintetem a húgoméba fonódik, azonnal el is bizonytalanodom. Az egyetlen módja annak, hogy egy szeráf inkognitóban járjon közöttünk az, ha felveszi egy ember alakját. Erre pedig csak az arcváltók képesek. És ők is csak akkor, ha kioltják az ember életét, akinek aztán magukra öltik a testét. Ez a metamorfózis jár némi kockázattal a szeráfra nézve, ezért még a legelvetemültebbek sem igen használják.

– Castor Mord nem arcváltó. Tudnánk róla, ha az lenne – mormolom magam elé még mindig zavarodottan.

Több mint kilencszáz éve koptatom Thetorisz buja-zöld ösvényeit, na meg a Terra-Argosz poros útjait, és ezalatt nem több mint három arcváltóval találkoztam. Ez a képesség rendkívül ritka a szeráfok között, nyilván nem véletlenül, hisz egy ember életének a kioltása kell ahhoz, hogy megnyilvánuljon. Carys előttem mondja ki azt, amire én is pont most jöttem rá.

– Castor nem. De az anyja, Sigrun Mord igen.

Testemből kiszáll az erő, mintha tonnás súlyok nyomnák a vállamat. Elborzadva nézek Carysra, majd Elderre.

– Nem – rázom a fejem. – Ezt nem tehette.

Miközben az undortól és a megvetéstől kavarog a gyomrom, már tudom, hogy mégis. Ha létezik dicsvágyóbb és alattomosabb teremtmény Castor Mordnál, akkor az a szülőanyja; Sigrun. Sokan úgy tartják Thetoriszban, hogy nem is Ragnar a Mord-ház igazi feje és irányítója, hanem a társa; Sigrun, aki három fiút szült neki. Nagy tudású szeráf asszony, ártó- és gyógyfőzetek készítője. A leghataloméhesebb úrnő Thetoriszban, akit ismerek. Az emberek egyszerűen boszorkánynak neveznék Mandalore-ban.

Két tenyeremet az ablak üvegének támasztom, és a bőrömből kipárolgó forróság hatására a felületen azonnal szétterül a pára.

– Azt akarod mondani, hogy Sigrun Mord találkozgat Avalonnal egy ember férfi testében? És vele fog elmenni ma éjjel?

– Nem egészen – vág közbe Carys. – A dolog ennél is bonyolultabb.

– Nekünk is ez volt az első gondolatunk – veszi át a szót Elder –, de most már biztos vagyok benne, hogy nem erről van szó. Elmentem Thetoriszba, felkerestem a Mordokat Anisterben. Sigrun úrnővel akartam beszélni, de nem engedtek hozzá.

– És ebben mi az meglepő?

Minden szeráf tudja, hogy a Mord és az Olsen-ház időtlen idők óta nem érintkezik egymással. Legalábbis nem a kedélyes beszélgetés szintjén. Mióta pedig Valon Mord megölte Kildor Maddent, csak az ököl és a tőrök nyelvén kommunikálunk egymással.

– Beszélgettem szeráfokkal nem csak a Mord-ház csatlósai közül. Találkoztam Osgoodokkal, Perekkel is. Furcsa szóbeszéd járja odaát. Azt mondják, Sigrun úrnő beteg, ágyban fekszik. – Hitetlenkedve összevonom a szemöldökömet. Szeráfok nem betegszenek meg. – Tudom mit gondolsz, lordom, de kérlek, hallgass végig! Sigrun úrnő körülbelül három terra-argoszi hónapja van ebben a katatón állapotban.

– Azóta, hogy Avalon megismerkedett ezzel a férfivel – fejezi be Carys. – Érted, hogy ez mit jelent?

Őrült vágy fog el, hogy minden erőmmel belefejeljek a párás ablaküvegbe, amit már egy ideje bámulok. Ujjaim körül kezd megolvadni az üveg, a tenyerem lenyomata beleégett átlátszó felszínébe. Carys mellém lép, és megragadva az alkaromat, elhúz az ablaktól. Az utolsó pillanatban.

– Ez nem lehetséges. Ilyen nincs – mormogom magam elé összeszorított foggal.

– Fogalmunk sincs hogyan, de az a boszorka Sigrun megtalálta a módját, hogy átadja az arcváltó képességét a fiának. Talán az életébe kerül, ki tudja, de úgy tűnik, megéri nekik a kockázatot. Hiába van náluk Thetor-Gyűrűje, rájöttek, hogy önmagában semmit sem ér. Meg akarják szerezni Avalont. Ha ő lesz a leánynak az első szeráf férfi, aki beindítja a folyamatot…

– Senki nem tudja, mi történik akkor. Sem mi, sem a Mordok. Avalon csak félig szeráf. Bele is halhat.

– Biztosra veszem, hogy ők vállalják a rizikót. A Mordoknak semmi nem túl drága, hogy megszerezzék a teljhatalmat Thetorisban. Castor nem óvná Avát úgy, mint te, erre a nyakamat teszem – húzza el a száját.

– Pontosan tudod, miért nem közeledek hozzá – sziszegem összeszorított szájjal.

– Most már egyébként is mindegy – vonja meg a vállát Carys irritáltan. – Te nem tetted meg, a dolog viszont úgy áll, hogy Ava ma este találkozik Castor Morddal. Az a sunyi kígyó a bizalmába férkőzött, és annak a szegény lánynak esélye sincs ellene. Halvány fogalma sincs róla, kivel találkozik, de még azt sem tudja, kicsoda valójában ő maga. Szemernyi kétségem sincs afelől, hogy erőszakkal vagy anélkül, de Castor a magáévá fogja tenni. És hogy azután mi lesz… – tárja szét a karját.

Pontosan tudja, hogy a szavai milyen fékeveszett indulatot váltanak ki belőlem, mégis kimondja őket. Szemem sarkából látom, hogy Elder Wulfrick ráncos keze ökölbe szorul, önvádtól túlcsorduló hanggal mondja:

– Meg kellett volna éreznem, amikor a nyomukban voltam. Tudnom kellett volna. – Bűnbánóan lehajtja a fejét a teljes alázat jeleként. – Rendelkezz velem, lord Olsen. Megérdemlem a büntetést.

Egy emberarc mögé bújt szeráfot lehetetlen távolról felismerni. Pár méteres távolságból vagy zárt térben, nagy valószínűséggel bármely szeráf kiszagolná a saját fajtáját még akkor is, ha az emberbőrbe bújva álcázza magát. De Castornak volt annyi esze, hogy sosem találkozott Avalonnal itt a Toronyban, ahol esetleg összefuthatott volna valamelyikünkkel. Abból a távolságból, amiből a húgom és Elder megfigyelte őket, lehetetlenség volt rájönni a megtévesztésre.

Hiába tombol bennem a harag, tudom, hogy semmi értelme Eldert vádolnom. Már az én születésem előtt is hűséges segítője volt a családomnak. Csak a már megtörtént hibát tetézném egy újabbal, ha megbüntetem.

– Ne akard, hogy meggyengítsem saját erőimet azzal, hogy elítélek egy hű barátot. Szükségem lesz a segítségedre. – Elder, kezét a homlokához emeli és meghajol. – Sosem voltál elég közel hozzájuk ahhoz, hogy megérezd őt. Nem a te hibád – válaszolom színtelen hangon, bár tisztában vagyok vele, hogy a szavaim nem fogják csitítani benne a bűntudatot.

Az én feladatomat végezve követték el a hibát. Miként okolhatnék bárki mást magamon kívül?

A vészjósló gondolatok forgószélként kavarognak a fejemben, amikor egy kérdés testet öltve kiválik a többi közül. A húgomhoz fordulva kérdem:

– Hogy jöttél rá?

Nagyot szusszan, szemét a plafon felé emeli.

– Félelmetes kimondani, de szinte egy véletlenen múlt. Amikor legelőször találkoztak, Elder készített róluk pár fotót. Ezeket meg is mutattam neked, emlékszel? – Komoran bólintok. Már hogy ne emlékeznék? Azóta sem sikerült megszabadulnom annak a képnek a kínzó emlékétől, amelyen Avalon rámosolyog arra a férfire. Most már tudom, hogy az csak egy maszk. Egy halott ember arca, ami mögött a gonoszság maga rejtőzik. – Nem tagadom, nyugtalanított ez a mai este – folytatja. – Folyton arra kellett gondolnom, hogy helyetted Avalon majd ezzel a férfivel lesz együtt.

– Carys – szólok közbe erélyesen. – Kérlek!

– Szóval a lényeg, hogy előkerestem azt a régebbi fotót, és alig akartam hinni a szememnek, de a férfi nem volt rajta. – Döbbenten meredek rá. – Úgy ahogy mondom – bólogat. – Avalon ott volt a kép szélén, ahogy előtte is, de mellette a férfinek hűlt helye volt. Mintha kiégették volna a papírból, de lángok nélkül. Egyszerűen eltűnt, csak a halovány körvonalai voltak láthatók.

– Fogalmam sem volt róla, hogy ilyesmi lehetséges – dörmögöm az államat dörzsölgetve.

– Egyikünknek sem volt, hidd el! De ahogy megláttam, egyből tudtam, hogy valami baj van. Eldert azonnal elküldtem Thetoriszba, és a saját füleddel hallottad, hogy mit tapasztalt. Kezdett összeállni a kép. Sigrun az egyetlen arcváltó a Mord-házban, és valamilyen veszedelmes praktikával átadta a fiának a képességet. Talán csak időlegesen tette, amíg az elcsábítja Avalont, ebben nem vagyok biztos. A tervük mindenesetre működött. Két hónapja jár már a leány után és próbálja behálózni. Úgy tűnik, mostanra sikerült neki.

Amint a döbbenet első hulláma végigsöpört rajtam, és a földbe döngölt, átveszi az uralmat a felismerés, hogy nincs időnk a további kesergésre. Azonnal cselekedni kell. Higgadtan kéne végiggondolnom a lehetőségeket, de azt már megtanultam magamról az elmúlt évek során, ha Avalon Bloomról van szó, semmi nem úgy működik nálam, ahogy kéne.

– Nem találkozhat vele – jelentem ki szikla szilárdan.

– Persze hogy nem, de…

– Meg kell akadályoznom. Oda kell mennem most azonnal.

Elindulok az ajtó felé, de a húgom szélsebesen előttem terem, és elállja az utamat.

– És ezt mégis hogy gondoltad? Az a leány egy éve dolgozik az Olsen Vállalatnál, de te soha még egy szót sem szóltál hozzá. – Nyelek egy nagyot. Ez így nem pontosan felel meg a valóságnak, mert egyszer megparancsoltam neki, hogy maradjon távol tőlem. – Kerülöd, mint a mocskot. Ha köszön neked, elfordítod a fejed. Ha rád néz, te elrohansz az ellenkező irányba.

– Nem tehettem mást – suttogom közel hajolva az arcához.

Lehunyja a szemét, mint aki számol magában, hogy megnyugodjon. Végül egészen higgadt hangon folytatja:

– Ezzel nem értek egyet, de jobb, ha erről most nem nyitunk vitát. De gondolkozz, testvérem! Nem mehetsz csak úgy oda hozzá, hogy közöld vele: nem találkozhat a férfivel, aki randevúra hívta.

– Miért nem?

– Mert egy őrült zaklatónak fog nézni.

– Hinnie kell nekem!

– Miért hinne? – tárja szét a karját maga mellett. – Talán mert olyan figyelmes és kedves voltál vele az elmúlt évben, és ezzel kiérdemelted a bizalmát?

Összeszorítom a számat, érzem, hogy nem jó irányba halad ez a beszélgetés. Miért csinálja ezt Carys? Szándékosan hergel?

– Nem fog találkozni Castor Morddal – tagolom lassan, kihangsúlyozva minden szót.

– Aha, értem. – Járkálni kezd előttem, kezét a csípőjére téve. Készakarva ingerel. – Szerinted hogy reagál majd, ha odaállsz elé azzal a mesével, hogy a férfi, akivel épp romantikus randevúra indul, valójában nem is az, akinek látszik? Remek ötlet. Vágd csak az arcába, hogy egy arcváltó szeráffal készül vacsorázni, azt biztos értékelni fogja. Az Életadó egy több száz éves teremtményével, aki mellesleg meggyilkolta azt az embert, akinek a testébe bújva most őt próbálja az ágyába csábítani.

– Elég – morgom fenyegetőn.

Túlságosan jól ismer, én pedig őt. Tudom, hogy mivel próbálkozik, és a terve máris elérte a célját, de azért csak tovább feszíti a húrt.

– Ja, igen, és még megemlíthetnéd, hogy a szexuális egyesülés egy szeráffal elég csúnyán szokott végződni az ember számára. Bár – megkocogtatja az alsó ajkát az ujjával, mintha egy színdarabot adna elő –, előfordulhat, hogy ő túléli, tekintve, hogy félig ő is szeráf. Efféle korábbi tapasztalatok hiányában azonban nem tudhatjuk, milyen folyamatot szabadít fel benne a felnőtté válás. Mindezeket figyelembe véve tehát, erősen ellenjavallott a ma esti találka a sármos barátjával.

Végre elhallgat, és olyan arcot vág, mint aki pontosan tudja, hogy jól végezte a dolgát. Szobormereven állunk és farkasszemet nézünk egymással. Az idő lelassul körülöttünk, mintha alkalmazkodna a kettőnket körbevevő egymásnak feszülő erőterekhez. Carys égszínkék tekintete fogva tartja az én vihar-kék szememet. Érzékeim kihegyezett állapotban vannak. Hallom a homokszemek lassú pergését a szoba levegőjében, és azt, ahogy az asztal felszínére koppanva megállnak.

Carysnak igaza van. Avalon elmebetegnek nézne, ha elé állnék a fenti szöveggel, és megpróbálnám meggyőzni róla, miért nem találkozhat azzal a férfival. Ha mindez az utcán történik, az is meglehet, hogy segítségért kezdene kiáltozni. Ez az út nem járható, ez világos. Sokkal radikálisabb módszerhez kell folyamodnom és reménykedni, hogy később, ha megérti miért tettem, megbocsát.

A döntés megérett bennem, eltökélt hangon jelentem ki:

– Elrabolom.

Carys összehúzott szemmel szuggerál még pár másodpercig, aztán egy hatalmas, elégedett sóhaj tör elő belőle. Szája széle cinkos mosolyra húzódik, kihúzza magát, arca a plafon felé biccen.

– Hála az Életadónak! De sokáig tartott.

९

Feszülten markolom a kormánykereket, mereven nézem az utat magunk előtt, és maximális sebességre kapcsolok. Avalon Mandalore egyik külső negyedében lakik, a Toronyból fél óra az út odáig. A keresetéből, amit az Olsen Vállalat juttat neki, simán megengedhetne magának egy sokkal jobb környéket is. Ő mégis ezen a félsivatagos településen él. Carys szerint a jövedelme egy részével Meyva anyát támogatja, azt az idős asszonyt, aki nevelte. A többivel meg az árvaházból frissen kikerült fiatalokat patronálja, hogy képesek legyenek a saját lábukra állni és új életet kezdeni. Háboroghatnék rajta, hogy miért nem magának teremt inkább jobb életkörülményeket, de nem lenne értelme. Elfogadtam úgy, ahogy van, hisz az apja is ilyen volt. Biztosra veszem, hogy ez Kildor Madden vérének hagyatéka a génjeiben. Ő mindig is meggondolatlanul nagylelkű volt. Önzetlen lélek. Előbb adott, mint gondolkodott volna.

Frusztráltan öklözök bele az irányítópultba és átkozódom egy sort, amikor muszáj lelassítanom. Egy nemrég tomboló homokvihar maradványai még mindig útakadályokat képeznek a Sib negyedhez vezető úton. Errefelé persze sosem takarítják le az utakat, így jóval lassabban haladunk a tervezettnél. Pedig nincs sok időnk, még Castor Mord előtt kell odaérnünk Avalonhoz. Hiába vágyik minden porcikám egy összecsapásra Morddal, ez most nem a megfelelő hely és idő a nyílt harcra. A leányt kell biztonságos helyre vinnem még akkor is, ha később gyűlölni fog azért, amit tennem kell vele.

Próbálok a feladatomra koncentrálni, ettől függetlenül érzem, hogy Carys tekintete szinte lyukat éget az arcomba, úgy bámul. Végül csak kimondja azt, ami mindannyiunkat aggaszt:

– Thetoriszba akarod vinni, igaz?

– Nincs más választásom. Időre és nyugalomra lesz szüksége hozzá, hogy megértsen mindent. Alba az egyetlen hely, ahol senki nem fogja zavarni és ahol biztonságban lehet míg… amíg…

– Amíg megbarátkozik az új helyzettel?

Nyelek egy nagyot, de a torkom csont száraz. Próbáltam elodázni ezt a pillanatot, amíg csak lehetett, de úgy tűnik a végzet elkerülhetetlen. Avalon Bloom hamarosan tudomást szerez mindenről, és az élete a feje tetejére fog állni. Elképzelni sem tudom, hogy reagál majd, és ez a bizonytalanság az őrületbe kerget.

– Meglehet, hogy ellenkezni fog. Talán pánikba esik és követeli majd, hogy azonnal hozzuk vissza Mandalore-ba.

Carys hümmög magában egy darabig, mielőtt válaszol.

– Én nem gondolnám. Az első sokk persze elkerülhetetlen, de szerintem meg fogja érteni.

– Pont te mondtad az előbb, mekkora őrültségnek hangzik ez az egész, ha valakit csak úgy szembesítenek vele.

Megvonja a vállát és felsóhajt.

– Persze hogy az, és bizonyára türelmesnek kell majd lennünk hozzá. De ha Thetoriszban tér magához, és a saját szemével látja az anyaföldet, az meg fogja győzni. Ne felejtsd el, hogy Kildor vére is folyik az ereiben. Félig ő is szeráf. Szerintem mélyen a lelkében mindig is ott volt a másság sugallata, csak nem tanulta meg értelmezni. Ott motoszkál benne a szeráf öntudat, a hívás, ami nem hagyja nyugodni, de nem képes mihez kötni ezt a vonzódást. Érzi, hogy nem tartozik egészen az emberek közé, ahova született, arról viszont fogalma sincs, hogy hol lenne a helye.

Kikerülök még egy méretes homokbuckát az úton, aztán gyanakodva pillantok oldalra a húgomra. Most a mentalista beszél belőle, és nagyon berágnék, ha kiderülne, hogy eltitkol előlem valamit. Carys rendelkezik a képességgel, hogy belelásson mások gondolataiba, ha fizikai kontaktusba kerül az illetővel. A legtöbb szeráf, ha felismeri, képes blokkolni egy ilyen mentális penetrációt, de az emberek nem tudnak ellenállni a behatolásnak.

– Csak nem másztál bele a fejébe? – szegezem neki a kérdést ingerülten. – Abban egyeztünk meg, hogy nem lesz semmilyen efféle húzás.

– Nem tettem ilyesmit, esküszöm – emeli fel a kezét védekezőn. – Azt nem tagadom, hogy megcsapott a kísértés szele. Hisz ki ne szeretné tudni, mi jár egy ilyen félvér teremtmény gondolataiban – folytatja tűnődve –, de sosem érintettem meg őt. – Míg ezt mondja, finoman megtapintja a halántékomat, amitől az agyamat eltölti a bizonyosság és egyfajta nyugalom. Carys vér a véremből, mi nem hazudunk egymásnak. A mozdulata is inkább az én megnyugtatásomat szolgálja, hiszen tisztában van vele, mennyire szükségem van most erre. Visszahúzza a kezét, és előre fordulva folytatja:

– Amit mondtam Avalonról, az csupán az én véleményem, mindenféle mentalista mesterkedés nélkül. Eleinte nem lesz könnyű neki, de a felismerés mégis csak megmagyaráz majd egy rakás nyitott kérdést, amik születése óta kínozzák, ezt biztosra veszem.

Remélem, hogy neki lesz igaza. Az én előérzetem Avalon Bloommal kapcsolatban tüzet, lángokat és rengeteg bonyodalmat jelez. Most az egyszer nem bánnám, ha az én ösztönöm csalna.

– De azt ugye tudod, hogy botrány lesz, amint kiderül a jelenléte Thetoriszban. Márpedig pillanatok alatt rá fognak jönni.

– Tisztában vagyok vele.

Gondterhelten dörzsölöm meg az államat. Kétség nem fér hozzá, hogy Avalon feltűnése Thetoriszban káoszhoz és a házak felháborodásához fog vezetni. A kiűzetés óta ember nem tette be a lábát a birodalomba, ez a legelső alaptörvénye a világunknak, én pedig pont ezt tervezem áthágni.

– Ha megérzik, hogy ember jött át a kapun, nem csak a Mordok lesznek a nyakunkon, a Madden-ház ugyanúgy – mondja ki a húgom hangosan az én félelmeimet is.

– Akárhogy is, Avalon Abadeer és Ismeria Madden vérszerinti unokája. A fiuk gyermeke. Nem utasíthatják el.

– Ebben ne légy olyan biztos, testvér! Abadeer az utóbbi időben felettébb furcsán viselkedik. Mintha nem is önmaga lenne.

Bár Kildor halála óra instabil a hatalom kérdése Thetoriszban, azért még mindig a Madden-házé a vezető szerep. Hiába érzik úgy a Mordok, hogy nekik kéne átvenni az irányítást, a házak legtöbbje nem áll mellettük. A legtöbb szeráf még mindig Abadeer Maddent és a társát, Ismeriát ismeri el uralkodóul. Az is igaz azonban, hogy lord Abadeer már nem a régi. A fia elvesztése megtörte a korábbi karizmatikus énjét. Visszavonultan él Credóban. Lesújtó így látni Kildor családját, de őszintén szólva nem tudom mit tehetnék értük. A gyász engem is ugyanúgy letaglózott, és mindeddig csak a saját fájdalmamra és a túlélésre koncentráltam.

– Attól tartok, ha kiderül kicsoda Ava, a lord és a lady ugyanúgy rá zúdítja majd az összes haragját Kildor végzetéért, mint ahogy te is tetted eleinte – jegyzi meg Carys lemondóan.

Dühösen fújom ki a levegőt, mert gyanítom, hogy igaza van. Mióta Kildor meghalt, az én kapcsolatom is formálissá vált a szüleivel. Szinte csak hivatalos alkalmakkor találkozunk. Lord Abadeer és lady Ismeria bár tudtak Kildor kapcsolatáról az ember nővel, a gyerek születését fiuk nem árulta el nekik. Ezt a hírt későbbre tartogatta, viszont nem volt később. Ha Avalont Thetoriszba viszem, azzal szembe megyek a törvények legszentebbikével. Magamra haragítom nem csak a Madden-házat, de könnyen meglehet, hogy az összes szeráfot. Fogalmam sincs, mi lesz ennek a következménye rám nézve, de nem igazán van választásom. Itt az ideje, hogy beváltsam a barátomnak tett eskümet, és gondoskodjam a lányáról, bármibe is kerüljön a tettem.

Lelassítok és lehúzódok oldalra, Avalon házának a bejáratától pár méterre. Elder külön terepsiklóval jött, most megáll szorosan mögöttünk. Lekapcsolom a motort, tarkómat erősen a fejtámlának nyomom.

– Ugye tudod, hogy meg kell csókolnod?

Alig hiszek a fülemnek, de Carys hangjában játékosság bujkál. Épp most akarjuk elkövetni az univerzum legnagyobb törvénytelenségét, és ő mégis képes humorizálni.

– Nem fogom megcsókolni – közlöm hidegen, nyelvem végig fut a szemfogamon, ami alá előzőleg befecskendeztük a bódító mérget.

– Nem? – kérdi szemöldök felvonva.

– Rá fogom tenni a szám az övére, és belevájom a fogam a húsába – mondom higgadt hangon, de a belső érzékeim fényévekre vannak a nyugalomtól.

Reszketek az elfojtott vágytól a gondolatra, hogy a szám az övéhez fog érni. Már akkor teljesen elvesztettem a fejem, amikor be voltam zárva vele egy helyiségbe, pedig egymáshoz sem értünk. Halvány fogalmam sincs, hogy fogom ezt végigcsinálni ép ésszel.

– Nem akarlak elkeseríteni, testvér, de ezt hívják csókolózásnak – válaszolja a szemét forgatva.

Esdeklőn nézek rá. Lehetséges, hogy nem érti, mennyire átkozottul nehéz helyzetben vagyok?

– Hagyd ezt, Carys! Komolyan mondom.

– Rendben, rendben – feleli szinte sajnálkozva. – Befejeztem.

Kiszállunk mind a ketten és megindulunk a kapu felé. Castor Mordnak semmi nyoma, de ha nem csalnak az információink, fél órával a randevújuk megbeszélt időpontja előtt érkeztünk. A két sith tőröm engedelmesen simul a jobb és bal oldalamhoz az övembe dugva. A jelenlétük biztonságot ad, bár nem igazán számítok nyílt harcra. Megállok a kapu előtt és felnézek a háromemeletes épületre. Avalon a tetőszinten lakik. Számtalanszor voltam már itt, de persze a lakásában sosem jártam. Néha meglestem távolról, ahogy hazajött. Csak bámultam, amint kigyullad a világítás fent a lakásban, és elképzeltem, hogy mit csinál. Azzal álltattam magam, hogy csak kötelességtudatból cselekedtem. Ellenőrizni akartam, rendben hazaért-e, de magam sem hittem el a saját mesémet. Ráadásul ő is megérezte a jelenlétemet. Láttam abból, ahogy zavartan forgolódott körbe, mielőtt belépett volna a kapun, és olyan is volt, hogy kutató tekintettel kémlelt kifelé az ablakon, miközben én lentről lestem.

Szóval nem most járok a Sib negyed ezen utcájában először, de ilyen közel még sosem voltam a kapuhoz. Magunk elé engedjük Eldert, aki a bejárat zárjával kezd babrálni. Olyan hely még nem teremtetett Terra-Argoszon, ahová ez a szeráf ne tudott volna behatolni rövid időn belül.

Carys hangja szakít ki a merengésemből:

– Megvan az az előnyünk, hogy nem számít az érkezésünkre. Castor nem tudja, hogy lelepleződött. Azt hiszi, még mindig az orrunknál fogva vezet bennünket, és sima útja van Avalonhoz.

– De még ha összefutunk is azzal a csalóval, van egy olyan érzésem, hogy ma este meg fogja húzni magát. Óvatos lesz, nem fog támadni.

– Még jó, hogy nem fog. Még a közelünkbe sem fog jönni. Pontosan tudja, mennyire sebezhető embertestben.