Gina Fodor

Kék az ég és zöld a fű

Egy mágikus éjszaka a csillagok
alatt megváltoztathat mindent

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-44-6

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

1. fejezet

Május eleji szombat volt, és foglaltam két színházjegyet anyám születésnapjára. A hetedik mennyországba jártam, amikor megtudtam, hogy a Mamma Mia című musical egyik előadása egybeesik az ő különleges napjával és emlékeztem rá, hogy amikor a rádióban, vagy a TV-ben Abba dalokat játszottak, mindig azt mondta, hogy mennyire szereti ezt a zenekart. Ezért úgy gondoltam, hogy élvezni fogja az előadást.

Viszont adódott egy probléma, egyáltalán nem emlékeztem rá, hogy hova tettem a jegyeket. Az utóbbi hetek zűrzavaros eseményei eléggé felforgatták a lelkiállapotomat, ezért is költöztem átmenetileg a barátnőmhöz, Ritához, nehogy teljesen meghibbanjak. Biztos voltam benne, hogy a jegyeket a folyosón lévő kisasztalra tettem, a napi postával együtt, de eltűntek.

– Rita! – kiabáltam kétségbeesetten. – Rita!

Riadtan jelent meg a folyosón kezét a levegőbe emelve, mint egy zenekari karmester.

– Romina, mi történt, jól vagy? – kérdezte, mialatt én tovább turkáltam a levelek között, pedig már háromszor végignéztem az egész kupacot.

– Nem találom a jegyeket – nyöszörögtem, miközben próbáltam figyelmen kívül hagyni a bennem felerősödő pánikot.

– Óh, csak ez a baj? Azt hittem, hogy ég a ház – mondta nagyot sóhajtva, és szórakozottan fújogatta a frissen festett körmeit, hogy előbb megszáradjanak.

Végül aggódó és tanácstalan kifejezéssel nézett rám.

– A konyhában van, a mindenes fiókban. Odatettem, amikor takarítottam. Én... én nem voltam biztos benne, hogy akarsz-e még színházba menni azok után, hogy... szóval, ami történt.

Ingerült pillantást vetettem rá.

– Természetesen megyek. Anyunak születésnapja van, és ez az ő ajándéka. Tudod, hogy szereti a musicalt.

Rita bólintott, és magában motyogott valamit, amit nem értettem. Gyorsan a konyhai mindenes fiók irányába ügettem, és kihalásztam belőle a jegyeket.

– Rohannom kell, máskülönben el fogok késni. Háromkor kezdődik az előadás – sóhajtottam megkönnyebbülten.

– Elvigyelek?

– Nem, nem kell, köszönöm. A Sistinába megyek, a színház két percnyire van a metróállomástól. Aztán neked is hamarosan menned kell.

Rita és én régóta ismertük már egymást, együtt tanultunk, aztán együtt dolgoztunk egy helyi újság szerkesztőségében frissen kikerülve az újságírói iskolából. Aztán az az újság csődbe ment, és utána a pályafutásunk kicsit más irányokat vett. Mindketten harminckét évesek vagyunk. Rita időközben főszerkesztő-helyettes lett egy hetente megjelenő, népszerű női magazinnál, nagyon jól keres, így meg tudta vásárolni ezt a frekventált helyen lévő lakást, és nincsenek anyagi gondjai. Míg én a napjaimat vízcsapokról, szelepekről, deszkákról, csavarhúzókról, falfestésekről való írogatással töltöm. Nem annyira unalmas, mint amilyennek hangzik.

De igen! Pontosan olyan unalmas, mint amilyennek hangzik.

Hogy őszinte legyek, A sikeres ezermester mindennapjai nevű szaklapnak írni nem éppen az álmaim munkája, de ha nem is dúskálok a pénzben, szerényen megélek a fizetésemből. Egy másik előnye, hogy nem kell foglalkoznom a korai keléssel és éjszakákkal, mint párszor előfordult Ritának, hogy különszám vagy technikai okok miatt be kellett mennie. Jó ez így, s ezáltal több szabadidőm van a könyvem megírására.

Elméletben legalábbis.

Öt éve dolgozom rajta a szabadidőmben. Egy humoros románc balszerencsére hajlamos főszereplővel, akinek Hattie a neve. Anya azt mondta, hogy tehetséges vagyok íróként, és be kellene fejeznem a könyvet. Én folyamatosan megígértem, hogy igyekszem, de valami oknál fogva még mindig nem ért véget Hattie története.

Tudat alatt talán attól félek, hogy a végén még kiadják, és azok, akik elolvassák, nevetnek majd rajtam, s olyanokat mondanak, hogy egyáltalán ki ez a Romina Severini, és hogyan gondolhatta azt, hogy ír egy könyvet? Eldöntöttem, hogy itt az ideje végezni vele, már huszonnégy fejezetet megírtam, csupán csak az utolsó fejezete hiányzik. Még nem találtam ki a frappáns befejezést.

A metrón ülve arra gondoltam, amikor a West Side Story-t néztük meg anyával az Operaházban, ami a kedvence volt. Ezen kívül számos közös előadáson voltunk, de leginkább a zenés darabokat szerette. Moziba ritkábban mentünk, de két éve rettenetesen tetszett neki a Star is Born című film Lady Gaga főszereplésével. Több papírzsebkendőt is elhasznált a könnyei törölgetésére. Hazafelé azt mesélte, hogy a történet korábbi feldolgozásait is látta, de ez utóbbi volt számára a legszebb.

Amikor végre megérkeztem a színházba, hatalmas tábla lógott a bejártnál:

A mai előadás betegség miatt elmarad.

Ennyit a születésnapi boldogságról...

Azt hittem, hogy megszakad a szívem, de vigaszként arra gondoltam, hogy a táblát tegnap akasztották ki, csak ma reggel elfelejtették levenni onnan.

Beléptem a színházba, és beálltam a sorba a többi zeneszerető emberrel, hogy megtudjam, mi történt, és mit lehet tenni. Amikor rám került a sor, kicsit nyers és durva hangon szóltam, ami mellesleg nem a szokásom, de a jegypénztárban ülő fiatal lány nagy kedvességgel és türelemmel (ki tudja már hányadszor mondta el ugyanazt) elmagyarázta, hogy gégegyulladást kaptak a szereplők.

– Mindenki? – kérdeztem keserű nevetéssel.

– Nem... nem mindenki, csak a főszereplő, és a helyettese.

– Már megbocsásson, de ez nekem kicsit furcsának tűnik. Tudomásom szerint a gégegyulladás nem fertőző betegség.

Nem az én stílusom a vitatkozás, de olyan mérges voltam, és a szavak csak úgy maguktól csúsztak ki a számon. A lány elsápadt. Talán túl hangos voltam vele? Vagy túlságosan kétségbeesettnek látszottam? Szinte suttogva folytattam:

– Nézze, tudom, hogy nem a maga hibája, amiért lemondták az előadást, de anyámnak ma van a hatvanegyedik születésnapja, s ez lett volna az ajándék – éreztem, hogy a szemem megtelik könnyel, és remegni kezdtek a lábaim. – Pirossal bekarikázta a naptáron ezt a napot, amit csak akkor tesz, ha nagyon fontos esemény lesz azon a napon. Nem mondhatják le pont ezt az előadást! Pont ma! Ugye megérti?

– Nagyon sajnálom! – a lány arckifejezése a kedvesből egyre szomorúbbá vált. – Tudom, hogy nem ugyanaz, de május 31-én tartunk egy plusz előadást, éppen a mai törölt miatt. Ha szeretné, lefoglalok két helyet arra a napra – s közben másfelé nézett, mintha anyám megjelenésére várna.

Nagyot nyeltem. Ha megmondtam volna az igazat, nagyot nézett volna, de nem akartam kellemetlen helyzetbe hozni, ezért elfogadtam az ajánlatát.

– Rendben van, akkor két jegyet kérek a május 31-i előadásra.

A lány megnyugvóan mosolygott.

– Máris kinyomtatom a jegyeket.

Görcsösen pislogva bólintottam, és próbáltam elfojtani a könnyeimet, de nem sikerült. Nem mondhattam meg neki, hogy a valóságban egyetlen hely is elég lenne, mert anya két hete meghalt.

Nem mondhattam ki ezeket a szavakat magamnak sem, nem hogy egy idegennek. Egyszerűen nem tudtam elfogadni. Folyton arra gondoltam, hogy rossz álom, és bármelyik pillanatban megcsörren a telefonom, anya az, aki azt kérdezi, hogy a vasárnapi ebédhez csirkét vagy sertéshúst vegyen-e, vagy éppen eszébe jutott valami vicces dolog, amit előtte hallott a tévében, vagy olvasott valamelyik magazinban. A lány széles mosollyal nyújtotta felém a jegyeket.

– Remélem, hogy az anyja így is értékelni fogja az ajándékot. Még akkor is, ha néhány nap késéssel érkezik.

A színházból egyenesen a Hét csengő elnevezésű bár és pizzériába mentem, rendeltem egy dupla konyakot. Általában nem szoktam alkoholt inni, csak egy pohár bort a hétvégi ebédhez, és valami nagyobb alkalom során. Pillanatnyilag jó ötletnek tűnt alkoholba fojtani a fájdalmamat. Kevesen voltak, leültem az egyik árnyékos sarokasztalnál, de így is akadt néhány kíváncsiskodó szempár, akik arra gondoltak, ki lehet ez a szomorú lány, aki ebben a délutáni órában egyik konyakot a másik után dönti magába.

Én csak érzéstelenítőt akartam, de nem működött.

Anyu emlékei menthetetlenül átsuhantak fáradt elmémen, miközben azon tűnődtem, hogyan fogom folytatni nélküle. Talán még mindig köztünk lenne, ha nem félt volna a kórházaktól és az orvosoktól, ezért úgy döntött, hogy figyelmen kívül hagyja azt a növekvő csomót a mellében, anélkül, hogy nekem szólna. Tudta, hogy azonnal elvinném az orvoshoz. Aztán amikor végre ellenőriztette magát, már késő volt.

– Mennem kell – pattantam fel a székről, és hűha, azonnal megtántorodtam.

Úgy éreztem magam, mint egy körhintán. Hogyan jutok haza? Ritát nem hívhattam fel, hiszen már reggel óta készülődött egy nagyszabású délutáni eseményre, ahol fontos szerepet tölt be, és már biztosan nincs is odahaza.

Dario jutott eszembe.

Dario pénzügyi elemző és befektetési tanácsadóként dolgozott egy neves banknál. Egy ideje együtt jártunk. Hét óra volt, és már lejárt a munkaideje, haza tud vinni, gondoltam, és legalább láthatom, mert már több napja nem találkoztunk. Az ötlet, hogy lebotorkáljak a metróhoz azon a sok lépcsőn, vagy felszálljak egy buszra abban az állapotban, egyáltalán nem volt szimpatikus.

Kotorászni kezdtem a táskámban, és azonnal pánikba estem, mert arra gondoltam, hogy elvesztettem a telefonomat, mielőtt ráébredtem, hogy ott van közvetlenül előttem az asztalon. Szerencsére sikerült megnyomnom a telefonkönyv ikont, és kiválasztani a nevét. Végtelen számú csengetés után végre válaszolt:

– Dario Pirazzi.

Megkönnyebbülést éreztem a hangja hallatán.

– Romina vagyok, vigyél haza, kérlek. Itt ülök a Hét csengőben és ... és hát mi tagadás, egy kissé elmerültem a bajaimban... meg a konyakban is, azt hiszem.

Rövid szünet következett, hallottam, amint papírokat mozgat az íróasztalon.

– Nem tudsz busszal vagy metróval menni? – kérdezte, és a szemem hirtelen megtelt könnyel, mert utálok teher lenni, vagy gondot okozni másoknak, különösen tudva, hogy Dario keményen dolgozik.

– Csak rossz nap volt, és egyből a fejembe meg a lábamba szállt az alkohol – válaszoltam, és szerettem volna még azt is mondani neki, hogy jó lenne, ha a karodba vennél, hazavinnél, kicsit babusgatnál, és nagyon szeretnél.

– Rendben. Adj öt percet. Öt percet, jó?

– OK, Dario, öt perc – ismételtem, de már letette.

Lesüppedtem a párnázott ülésre, tele szégyennel és bűntudattal, mint egy kislány, aki éjszaka kiosont, aztán bajba került, és arra vár, hogy a szülei érte jöjjenek. Reménykedve néztem az ajtó felé, valahányszor hallottam, hogy kinyílik, de negyven perccel később Dario még mindig nem érkezett meg. Valami vészhelyzet lehetett, talán összeomlott a tőzsde, s ez az, ami a munkahelyén tartotta.

Az emberek körülöttem már sajnálattal néztek rám. Muszáj elmennem innen, ismertem fel a helyzetet.

Abban a pillanatban Amelia jutott az eszembe, Dario édesanyja, aki körülbelül tíz percnyire lakott onnan. Nem emlékeztem rá, hogy hogyan jutottam el a házig, de egyszer csak azon kaptam magam, hogy ott állok az ajtaja előtt, és ujjaimmal erősen nyomom a csengőt. Odabent sikolyokat és sírásokat hallottam. Bólintottam, igen, ez az, jó helyre érkeztem. A Pirazzi család számára minden nap kaotikus volt. Dario a mai napig nem is tudja, milyen szerencsés, hogy egy ilyen nagy család tagja lehet.

Amelianak csak egy pillantásra volt szüksége, aztán átölelt, szinte agyon nyomott a hatalmas mellkasával, ami úgy néz ki, mint egy felfújhatós párna.

– Romina, drágám, mi történt? Gyere! – kérdezte, és mindkét oldalon megpuszilta az arcomat.

Abban a pillanatban, ahogy beléptem, az egyik tízéves ikerfiú rohant felém, és boldogan üdvözölt. Hallottam a sok kis láb kopogását, amelyek szintén felém rohantak. Egyik arra kért, hogy nézzem meg a repülőmodellt, amit készített, a másik cukorkával kínált, s a többieknek is hirtelen én lettem a fontos, és valamit akartak tőlem. Némelyiknek a szavát sem értettem.

– Hadd beszéljek Rominával, mindenki menjen vissza, ahol volt! – parancsolta Amelia kapitány, és jóindulatúan elkergette a gyerekeket. – Menjünk a konyhába, ott talán nyugodtabb. Komolyan mondom, ez nem egy ház, ez egy őrültek háza!

A konyhába lépve beszívtam a frissen sült házi kenyér finom illatát, éreztem, ahogy a feszültség lecsúszik a vállamon.

– Tökéletes itt – mondtam leülve a hosszú faasztalhoz nagyot sóhajtva.

2. fejezet

Egy márciusi napon ismertem meg Dariot, körülbelül két hónappal a Mamma Mia musical elmaradása előtt. Szó szerint összefutottunk az óváros egyik útcájában.

Egy sötét hajú fiú lehajtott fejjel jött velem szembe, aki a telefonjára összpontosított. Ösztönösen félreléptem, hogy elkerüljem az ütközést, de az utolsó pillanatban ő is felnézett, és oldalra lépett, így aztán egymásnak ütköztünk.

A találkozó csak néhány másodpercig tartott, de ahogy elment, észrevettem, hogy valamit elejtett. Egy vékony könyv volt, amely a Fúziók és felvásárlások címet viselte.

Hűha! Ez aztán izgalmas olvasmány lehet – nevettem el magam.

Utána futottam, és végül egy impozáns épület üvegbejáratánál értem utol, melyen egy aranyszínű tábla hirdette a bank nevét.

– Elnézést! – szóltam utána.

Épp be akart lépni az ajtón, de megfordult.

– Az előbb... előbb elejtetted ezt a könyvet.

Úgy nézett rám azokkal az átható kék szemeivel, mintha azon gondolkodna, hol is találkoztunk az előbb. Felé nyújtottam a könyvet.

– Óh, igazán köszönöm! Kedves voltál, hogy utánam szaladtál.

– Nincs mit, amúgy is erre van dolgom – hazudtam közömbösen. – Hm… fúziók... érdekesen hangzik.

Ezekre a szavakra felcsillantak a szemei.

– Tényleg? Ez nem olyan téma, ami általában érdekli az embereket.

– Mindig érdekes valami újat tanulni – mondtam vállat vonva.

Főleg, ha a tanár jóképű és intelligens.

– Nézd, már így is késésben vagyok, de ha szeretnél többet tudni a fúziókról és felvásárlásokról, később találkozhatunk, és egy ital mellett beszélhetünk róla.

– Remek – mondtam sokatmondó mosollyal.

Ez is ürügy volt, mint bármelyik másik, hogy jobban megismerjük egymást.

– Dario Pirazzi – mondta a kezét nyújtva.

– Romina Severini.

– Akkor ha megfelel, hat körül ott szemben a pizzériában – mondta még elmenőben, aztán belépett az üvegajtón, és elnyelte a szürke épület.

Meg sem várta, hogy mit válaszolok.

Amikor hat óra három perckor megérkeztem, ő már ott ült az egyik asztalnál több könyv társaságában. Legfelül az a könyv volt, amelyet elejtett, de a többinek is számomra eléggé homályos címe volt. Amúgy nem igazán érdekelt a téma, de ő lelkesen magyarázott, miközben én kezdtem elveszni azokban a kék szemekben.

– Untatlak, igaz? – mondta egy ponton.

– Nem, nem, dehogyis – feleltem, meg akartam nyugtatni.

– Sokszor azt gondolom, hogy a világ többi részét is annyira lenyűgözi ez a téma, mint engem – félénk mosollyal nézett rám, amitől elolvadt a szívem.

– A testvéreim szerint egy béna és unalmas alak vagyok.

Rámosolyogtam, és megkérdeztem, hány testvére van. A válasza meglepett.

– Hét fiútestvéred van?

– Igen, összesen nyolc fiú van a családban, én vagyok a legnagyobb. A szüleim folyamatosan próbálkoztak, remélve, hogy jön egy lány, de mindig fiú született.

– Ez hihetetlen, ez gyakorlatilag egy futballcsapat. Szerintem soha nem fogod egyedül érezni magad – mire ő fáradtan mosolygott.

Biztosan nem én voltam az első, akit meglepett a testvéreinek a száma.

– Még mindig velük élsz? – kérdeztem tőle, próbáltam elképzelni, milyen lehet egy ilyen nagy család.

Az én fejemben tökéletesnek tűnt.

– Nem, hála istennek, nemrég költöztem el. Őszintén szólva megkönnyebbülés volt, hogy végre van egy hely, ahol magam lehetek. Apám meghalt, anyám pedig igyekszik helyt állni.

– Sajnálom az apádat... De szerintem jó lehet egy nagy családban felnőni. Én egyke vagyok, igazából nem tudom, hogy vannak-e testvéreim, mert örökbe fogadtak amikor még nagyon pici voltam – mondtam mosolyogva, hogy megértse, teljesen nyugodt vagyok a történtek miatt.

– Óh... és próbáltad már megtalálni az igazi szüleidet?

Megvontam a vállaim.

– Ami engem illet, az anyukámat és apukámat az igazi szüleimnek tekintem. Ők neveltek fel picurka korom óta, végtelen sok szeretetet és törődést kaptam tőlük mindig. Aztán nem szeretném anyát idegesíteni azzal, hogy a vérszerinti anyámat keresem.

Úgy tűnt, megdöbbentette a vallomásom. Én is meglepődtem magamon, mert nem szoktam az örökbefogadásomról beszélni olyanokkal, akikkel most találkoztam.

– Anyám azt mesélte, hogy amikor rájöttek, hogy nem lehet közös gyerekük, az örökbefogadás mellett döntöttek. Akkoriban még könnyebben ment a dolog, mint mostanság. Perugiában éltünk egészen négy éves koro-mig, aztán Rómába költöztünk. Amikor megkérdeztem, hogy miért, anyám mindig homályos választ adott a kérdésemre. Elmondta, hogy Rómában több lehetőség volt apának dolgozni, de mindig ugyanannál a cégnél dolgozott, csak más székhellyel. Végül abbahagytam a kérdezgetést. Bármi is volt az oka, anyával mindig boldogok voltunk Rómában.

Ekkor kínos csendbe zuhantunk, és kerestem egy másik témát a beszélgetés folytatására.

– Szépek a szemeid.

– Köszönöm – pirult el Dario az asztal fölé hajolva. – Figyelj Romina, szeretnél enni valamit? – kérdezte, és az órájára nézett. – Holnapra készítenem kell egy prezentációt, és túl sokáig nem maradhatok, legkésőbb egy óra múlva vissza kell mennem az irodába.

Nem ez volt életem legromantikusabb vacsorameghívása, de felkeltette az érdeklődésemet, és igennel feleltem. Rendeltünk egy-egy pizzát, s alig, hogy megettük, ő már futott is át a másik oldalra.

Megállapítottam, hogy Dario Pirazzi egyértelműen szenvedélyes a munkája iránt, amit mindig is szexinek találtam egy férfiban.

Ettől kezdve hetente egyszer-kétszer találkozni kezdtünk egymással. Mivel általában sokáig dolgozott, küldött egy üzenetet, vagy felhívott, amikor elhagyta az irodáját. Metróra vagy buszra szálltam, és elindultam a megbeszélt helyre, ami többnyire a munkahelye és a lakása közti területen volt található. Legtöbbször abba a pizzériába mentünk, ami a bankkal szemben található, de ha hétvégén randiztunk, akkor a Roadhouse-ba. Mesélt nekem a kollégáiról, és azokról a helyekről, ahol üzleti úton járt, mint New York, Párizs, Genf, és én csüngtem a szavain elveszve a kék szemeiben. Elégedett voltam, hogy végre találtam egy felnőtt férfit, és nem egy túlnőtt tinédzsert, mint a srác, akivel előtte jártam. Ciro volt a neve.

Ciro határozottan szexi volt, jól csókolt, elgondolkodtató volt a tekintete, és tudta, hogyan kell vicceket mesélni, hogy garantált legyen a nevetés. De furcsa módon idegenkedett a fehérnemű cseréjétől, és a tökéletes estéről az volt a véleménye, hogy ingben, kilazított nyakkendőben és vasalt nadrágban ülni a kanapén, zoknis lábait felrakva a dohányzóasztalra, pizzát enni, sört inni, és meccset nézni. A lakása mindig olyan volt, mintha betörtek volna. Rövid, mindössze kilenc napos kapcsolatunk alatt csak egyetlen egyszer mentem be a sötét és bűzös fürdőszobájába, de onnantól kezdve ha pisilni kellett, eljöttem tőle, és nem is mentem vissza. Végül a kilencedik napon megmondtam neki, hogy részemről vége a kapcsolatunknak. Azt se kérdezte meg, hogy miért, pedig elmondtam volna neki szívesen.

Amikor először jártam Darionál, meglepődtem, hogy milyen rend van, és a fürdőszobájában is tisztaság uralkodott. Persze könnyű volt nála rendet tartani, hiszen szinte csak aludni tért haza, de elmondta, hogy hetente egy délelőtt megy hozzá egy bejárónő, aki kitakarít. Nem tudtam, hogy igazi kapcsolat lesz-e a miénk, mindenesetre jól elvoltunk együtt, és a szex is remekelt. Azonban mindig úgy tűnt, hogy nem akar bemutatni a családjának, de aztán végül az anyja meghívott minket teára. Akkor jöttem rá, hogy Dario szégyelli a családi házat, ahol a legteljesebb a káosz, mindenhol gyerekek veszekednek mindenen. S amikor mentünk, már előre elnézést kért emiatt.

– Tényleg, Romina, hidd el, nagyon boldog voltam, hogy találtam magamnak egy lakást. Miért nem megyünk és eszünk egy pizzát? Majd azt mondom anyámnak, hogy be kellett mennem dolgozni, és te nem akartál eljönni egyedül.

– De én már alig várom, hogy találkozzak velük! – válaszoltam mosolyogva. – Biztos vagyok benne, hogy a helyzet nem olyan szörnyű, mint ahogy te leírod.

Valójában az volt. Szörnyű, de tökéletes.

Soha nem voltam még olyan házban. Mindenhol emberek, gyerekek voltak, akik tea és keksz mellett beszélgettek, játékokon veszekedtek, vagy egy film nézésében merültek el.

A folyosókon sorakozó tornacipők és esőcsizmák hosszú sora mosolyra késztetett. Olyan volt, mint egy cipőbolti árukészlet. Egyfajta jókedv volt a levegőben.

– Találjunk helyet, ahol leülhetünk! – mondta Dario.

Amikor beléptünk a konyhába, az asztalnál ülő gyerekek kíváncsian néztek ránk, és egy gömbölyded, barna fürtös hajú nő jött velünk szembe, felállva egy hintaszékből. Ragyogó mosoly volt az arcán, és még a kék szemei is mosolyogtak. Ugyanaz a kék, mint amilyen Darionak is.

– Ő az anyám, Amelia – mondta Dario. – Anya, bemutatom a barátnőmet, Romina Severini.

Félénken mosolyogva nyújtottam felé a kezem. Amelia azonban figyelmen kívül hagyta, és meleg ölelésben magához szorított.

– Örülök, hogy megismerhetlek Romina Severini. Jaj, úgy örülök neked!

3. fejezet

Anya mindig is az támogatta az írói hajlamaimat, ő volt a legodaadóbb rajongóm, folyton azt mondta, hogy fejezzem be a regényemet, de az ötlet, hogy igazi író legyek, mindig is lehetetlen fantáziának tűnt. Legalábbis számomra. Tudtam, hogy nagyon-nagyon tehetségesnek kell lenni, és nem árt egy jól ismert támogató sem ahhoz, hogy betörjek a könyvpiacra. Hatalmas a kínálat, a kiadók nagyon sok kéziratot el sem olvasnak. Egyszerűen idejük sincs rá. Ha a könyvkiadás lehetősége csak délibáb, akkor miért vesztegessem az időmet, az eredmény csak keserű csalódás lehet. Különösen az után, hogy megtudtam, anya menthetetlen rákos.

Egyik nap, amikor hazaértem, kezében egy magazint lobogtatott lelkes mosollyal az arcán, és csillogó szemekkel azt mondta:

– Novellaíró verseny van, részt kellene venned rajta.

Amint vitatkozni próbáltam, anya duzzogott, ami szokatlan volt számomra, mert mindig olyan szelíd természete volt.

– Romina, ne vergődj, csak csináld! Sok mindent megtennék, ha visszakaphatnám az időmet. Én például optikusnak tanulnék.

– Igazán? – csodálkoztam, mert nem tudtam erről a vágyáról, soha sem beszélt róla.

– Igen – mondta vállrándítással. – A szem működése mindig is lenyűgözött, és szemüvegre mindig szükség lesz, tehát stabil állásnak tűnik. De a lényeg, hogy ne vesztegesd az időt, nevezz be a versenyre. Tedd meg értem, kérlek, mert az élet túl rövid. Talán még megérem, amikor majd nevetve jössz haza, és nagy boldogan újságolod, megnyerted a versenyt, és én nagyon büszke leszek rád.

Néhány pillanatig könnyek között néztünk egymásra. majd szó nélkül fogtam a magazint, és betettem a táskámba, megígértem neki, hogy este majd nyugodtan átnézem, átolvasom a feltételeket. Késő estig fent voltam, és azon gondolkodtam, miről is írhatnék. Reggelre összeállt a fejemben a történet, már csak meg le kellett írnom.

A főhősöm egy híres női magazin szerkesztője lesz, mint például Rita, de vele ellentétben a hősnőm a sokadik szerelmi csalódás után úgy dönt, hogy nem lesz újra szerelmes (ezen a területen eléggé jártas vagyok ahhoz, hogy meggyőzően tudjak írni róla). Sokan megkörnyékezik, mert nagyon szép és elegáns nő, anyagilag is jól áll, de ő hű marad a fogadalmához. Egészen addig, amíg egy új marketing igazgató nem érkezik a szerkesztőségbe, aki annak ellenére, hogy köztudottan nős, ráadásul nőcsábász hírében is áll, teljesen leveszi őt a lábáról, és kénytelen eltörölni a korábbi döntését.

A novellát egy hét alatt írtam meg.

Abban az időszakban anyát meglehetősen súlyos tüdőgyulladás sújtotta, és kórházba került. Aggódtam, de az, hogy a versenyre koncentrálhattam, és hogy elmondhattam anyámnak az írásbeli fejlődésemet, segített megbirkózni a helyzettel.

A sztori megírása után két hétig kétségek gyötörtek, hogy elküldjem-e a versenyre vagy sem. Aztán anyám hazatért, de nem sokáig maradt, mert néhány nap múlva ismét kórházba került. Azt mondtam magamnak, hogy anya erős, és még ezt az új bonyodalmat is le fogja győzni. Azon az éjszakán, amikor újra bekerült a kórházba, végül úgy döntöttem, hogy abbahagyom a bozótverést, lehunytam a szemem, és megnyomtam az email küldés gombját. Lesz, ami lesz. Nem tehettem többet.

Akkor is, ha a történet nem lesz jó, legalább elmondhatom anyának, hogy én megpróbáltam.

Néhány nappal később hallottam, hogy csörög a házi telefon. A szívem a torkomba ugrott, és egy őrült pillanatig azt hittem, hogy a magazin keres, és közlik velem, hogy a történetem a döntőbe jutott.

De nem a magazin volt. Hanem a kórház. Azt mondták, anya már nagyon gyenge, alig van eszméleténél, nagyon súlyos, szóval finoman tudatták, hogy hamarosan lejár az ideje. Döbbenten mentem be a kórházba.

– Hogy lehet? Az orvosok azt mondták, hogy még hónapok, akár egy év is lehet – kérdeztem a nővért, aki bekísért a kórterembe.

Szomorúan mosolygott rám, és megrázta a fejét.

– Napok, órák... – felelte halkan.

Elsa néni! Fel kell hívnom!

Ő anyám barátnője volt, és nagyon szerették egymást. Kétszáz km-re lakott, közel Perugiához, és megígértem neki, hogy azonnal értesítem, ha anya állapota rosszabbodna. Kimentem a folyosóra, hogy majd ott telefonálok, de alig volt térerő, s az akkumulátor töltöttségi állapota is pirosban volt már. Eszembe jutott, hogy a kórházi büfénél van egy nyilvános telefon, ezért lerohantam a földszintre, át a kórház parkján a másik épületbe abban a reményben, hogy legalább a telefonszámát még ki tudom keresni, mielőtt végleg lemerülne.

Elsa néni azonnal megértette a helyzet sürgősségét, talán hallva a rémületet a hangomban, azt mondta, hogy reggel az első vonattal indulni fog Rómába.

– Mondd meg anyádnak, hogy hamarosan ott leszek, épp ma csináltam birsalmasajtot, viszek neki belőle, mindig annyira szerette – mondta, és letette a telefont.

Visszafelé a liftben arra gondoltam, hogy a birsalmasajt volt anyám és Elsa néni kedvenc édessége, amikor együtt mentek az iskolába, és Elsa néni többször is hozott anyámnak, amikor eljött látogatóba. Anyának biztosan jót tesz a hír, hogy a barátnője úton van, s alig vártam, hogy felérjek az ötödik emeletre és elújságoljam neki.

Amikor a szobájába értem, az ágya körül be voltak húzva a függönyök, és egy nővér jött ki éppen. Szomorú pillantást vetett rám, én pedig őrülten dobogó szívvel közeledtem felé.

– Igyekszünk minél békésebbé tenni a helyzetet. Nem érez fájdalmat. Menjen oda hozzá, beszéljen neki, hadd hallja a lánya hangját, s megérti majd, hogy nincs egyedül. Legyen erős!

Emlékszem, hirtelen bólogattam, megrémültem ettől a felelősségtől. Miután apa meghalt, csak ő és én maradtunk. Én voltam neki a mindene. Igen, erősnek kellett lennem.

De hol találhatnék erőt, hogy elbúcsúzzak attól a személytől, aki az egész világom volt?

A végén már nem tudtam visszatartani a könnyeimet, de békében voltam a világgal abban a szobában és abban a pillanatban, amikor fogtam a kezét, és elmondtam neki, hogy ő a legjobb anyuka a világon, és örökké szeretni fogom. Ekkor alig érezhetően, mintha picit szorított volna a kezemen, rájöttem, hogy hallja amit mondok neki. Odahajoltam a füléhez, és azt súgtam neki:

– Elküldtem a novellát a versenyre. Ha kiderül, hogy én vagyok az új Jane Austen, az a te érdemed lesz.

Anya kinyitotta a szemét, és mozgatta az ajkát, próbált mondani valamit. A hangja olyan gyenge volt, hogy először nem értettem, de végül sikerült elkapnom a suttogását. Üvöltő szelek. Kedvenc könyve címét mondta. Könnyes szemmel megfogtam a kezét, és megcsókoltam.

– Legközelebb behozom a könyvet, és hangosan felolvasom neked.

Néhány pillanatig szeretettel teli tekintettel egyenesen a szemembe nézett, majd lecsukta a szemeit.

Örökre.

Egy hónappal később felhívtak a magazintól, hogy a történetem bekerült a három döntős közé. Nem hittem el. Ha első leszek, nyerhetek háromszáz eurót. Persze a pénz is jó, de még jobb, ha a történetem megjelenik a magazinban. Fájdalmasan gondoltam arra, hogy anyám már nem olvashatja el.

Nyeltem egyet, és próbáltam kiűzni az emlékeket a fejemből. Alig vártam, hogy elmondhassam Ritának, aki biztosan nagyot ugrik majd örömében, s Dario pedig egyenesen le lesz nyűgözve a hír hallatán.

Hihetetlen eseménynek tűnt számomra, és úgy döntöttem, megérdemel egy ünneplést. Szóval asztalt foglaltam kedvenc éttermünkben, és felhívtam Dariot.

– Most tudtam meg, hogy az én történetem az egyik döntős – sikoltottam fel, amint válaszolt. – Ma este ünnepelünk, már foglaltam asztalt.

– Ma este? – kérdezte bizonytalanul. – Sajnálom Romina, de nem hiszem, hogy kilenc óra előtt elvégzek. Mehetnénk esetleg holnap?

Ez eléggé kiütött, de azért megpróbáltam mosolyt erőltetni.

– Persze, oké, holnap este. Átiratom holnapra a foglalást.

– Egyébként gratulálok. Pénz is jár vele?

– Hát... nem... nem tudom, egyelőre csak a döntőben vagyok. Az első díj háromszáz euro.

– Nem sok, de nem is rossz ahhoz képest, hogy csak pár oldalt firkáltál össze. Elkezdhetsz pénzt keresni.

Pár oldalt összefirkáltam? Megkérdezte, mennyit fizetnek a magazinok egy-egy novelláért.

– Nem tudom, de nem is fontos. Igazából annak örülök, hogy valaki tehetséget látott bennem.

– Mindig is tudtam Romina.

– Tényleg?

– Édesem, senki sem készít olyan csokitortát, mint te.

Hogy jön ide a csokitorta?

– Háromszáz euro, mi? Akkor holnap este te fizeted a vacsorát – mondta nevetve.

El akartam neki mondani a legérdekesebb részét a történetnek, de Dario éppen akkor azt mondta:

– Sajnálom, édesem, mennem kell.

Letettem a telefont, és furcsán szomorú voltam. A beszélgetés nem egészen úgy zajlott, ahogy gondoltam. Dario nem értett semmit. Sokkal érdekesebbnek tűnt neki a nyeremény, mint minden más.

Pedig a döntőbe jutás több száz versenyző közül óriási bravúr volt számomra. Nem is lehetne ez másként, az egyik könyvem megjelenéséről álmodozva töltött órák után. Biztosan nem várhattam volna ugyanilyen reakciót Dariotól, hiszen elfoglalt volt a munkahelyén, talán nem koncentrált teljesen arra, amit mondtam neki. De végül megértette az esemény fontosságának megünneplését, ha nem is azon a napon, ahogy először terveztem. Elfogyasztunk majd egy ünnepi vacsorát. Talán rendelhetnék egy kis pezsgőt?

Másnap beugrottam a fodrászhoz, csináltattam egy elegáns frizurát, mesterien beszárítva a hajam, hogy ezzel is elvarázsoljam Dariot. Később lepkékkel tele gyomorral felvettem a kedvenc fekete ruhámat, ami elegáns annak ellenére, hogy néhány euróba került csak.

Belenéztem a tükörbe. Talán egy kicsit túl sok egy vacsorához, különösen abba az étterembe, de nem érdekelt. Adjuk meg a módját. Ez volt az egyik legcsodálatosabb dolog, ami valaha történt velem, és élvezni fogom. Miután anya meghalt, nagyon magam alá kerültem, de talán majd ez az esemény kicsit visszazökkent a való világba.

Lehet, hogy egyszer még felmondok A sikeres ezermester mindennapjainál?

Fél kilencre beszéltem meg Darioval, de valamivel korábban értem az étterembe. Amikor a pincér odaért az asztalhoz, fél másodpercig gondolkodtam, majd rendeltem egy pezsgőt. Jeges vödör érkezett az üveggel, és mosolyogva mondtam, hogy megvárom, amíg a párom kinyitja. Azt akartam, hogy Dario is ott legyen, amikor eljön az ideje, és pukkanjon a pezsgő. Azt akartam, hogy megértse, milyen fontos része ő is a sikeremnek.