Borítószöveg

„A legmakacsabb emlékkép a múltból, amely érintetlenül megmarad majd Samuel Adler emlékezetében, ez az utolsó kétségbeesett ölelkezés, és a könnyben úszó édesanyja lesz, akinek az öreg Volker ezredes fogta erősen a karját, és zsebkendővel integettek, miközben a vonat távolodott. Aznap lezárult a gyermekkora.”

1938, Bécs. A hatéves Samuel Adler édesanyját hátrahagyva, egyetlen váltás ruhával és legnagyobb kincsével, a hegedűjével száll fel az utolsó Kindertransport vonatra, amely a nácik által megszállt Ausztriából az Egyesült Királyságba menekíti sok száz kisgyerekkel együtt.

2019. Arizona. A hétéves vak kislány, Anita Diaz édesanyjával menekül a fenyegető veszély elől Salvadorból, hogy az Egyesült Államokban találjanak menedéket. Érkezésük azonban egybeesik az új bevándorlási politika életbe lépésével, így a kislány hamar egyedül találja magát a menekülttáborban.

A két történetet nyolc évtized választja el, ám szereplőik mégis egyfelé tartanak, hogy a találkozásuk gyógyírt hozzon sebzett lelkükre.

A szél tudja a nevem mély és megindító regény a múlt és jelen összefonódásáról, a háború és bevándorlás továbbhullámzó hatásairól és az anyai szeretet és odaadás végtelenségéről.

Fordította

Dornbach Mária

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Isabel Allende: El viento conoce mi nombre

Penguin Random House Grupo Editorial,
S. A. U. Barcelona, 2023

Első kiadás

Copyright © 2023 by Isabel Allende

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Dornbach Mária, 2023

Minden jog fenntartva

Borítókép © Ella Wolfnoth/Arcangel

Szerzőfotó © Lori Barra

ISBN 978-963-604-452-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lori Barrának és Sarah Hillesheimnek,

szeretetteljes szívükért

„Tessék, itt a titkom. Nagyon egyszerű: jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.”

ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY:
A kis herceg
(Rónay György fordítása)

Van egy csillag, ahol boldog minden ember és állat, s jobb, mint a menny, mert nem kell meghalni hozzá, hogy odaérkezz.

ANITA DÍAZ

Az Adlerek

Bécs, 1938. november–december

A levegőben lehetett már érezni a közelgő tragédiát. Kora reggel óta a bizonytalanság szele söpört végig az utcákon, az épületek között süvítve, ajtók és ablakok rései közt beszüremkedve. „Ez a tél, már megjött”, motyogta magát bátorítva Rudolf Adler, de mégsem foghatta az éghajlatra vagy a naptárra azt a nyomást, melyet hónapok óta érzett a mellkasában.

A félelem amolyan csípős szemétbűz volt, mely megtapadt Adler orrában, és sem pipájának dohánya, sem borotválkozószerének citromillata nem enyhítette. Ezen a délutánon a szél által felkavart félelem szagától nem kapott levegőt, szédült és hányingere lett. Úgy döntött, lemondja a sorukra várakozó pácienseit, és korán bezárja a rendelőt. Asszisztensnője döbbenten megkérdezte, csak nem beteg-e. Tizenegy éve dolgozott mellette, ez idő alatt az orvos sosem hanyagolta el a kötelességét; következetes és pontos ember volt. „Semmi komoly, csak egy kis meghűlés, Goldbergné. Hazamegyek”, felelte. Rendet tettek a rendelőben, fertőtlenítették az eszközöket, és mint mindennap, elbúcsúztak a kapuban, nem sejtve, hogy többé nem látják egymást. Goldbergné a villamosmegállóhoz indult, Rudolf Adler pedig fejét a nyaka közé húzva, egyik kezével a kalapját, másikkal a táskáját fogva gyors léptekkel gyalog tette meg a pár saroknyi távolságot a gyógyszertárig. Az útburkolat nedves, az ég felhős volt; arra számított, hogy a szemerkélő esőből olyan őszi zuhé lesz, amely mindig esernyő nélkül szokta elkapni. Ezerszer járt ezeken az utcákon, fejből ismerte mind, és sosem mulasztotta el megdicsérni a városát, a világ egyik legszebbjét, a barokk és az art nouveau épületek összhangját, a káprázatos fákat, melyek már kezdték hullatni a levelüket, a kerületében lévő teret, a lovas szobrot, az édességeket kínáló cukrászda és az érdekességekkel teli antikvárium kirakatát; ezúttal azonban nem emelte fel a tekintetét a földről. Vállán cipelte a világ súlyát.

Aznap egy Párizsban elkövetett merénylettel kezdődtek a fenyegető hírek: egy német diplomatát öt lövéssel megölt egy lengyel zsidó fiú. A Harmadik Birodalom hangszórói bosszút harsogtak.

Március óta, amikor Németország bekebelezte Ausztriát és a Wehrmacht egy lelkes tömeg éljenzése közepette katonai gőggel masírozott Bécs központjában, Rudolf Adler rettegésben élt. Aggodalma évekkel korábban kezdődött, s annak ütemében fokozódott, ahogy Hitler anyagi támogatásának és fegyvereinek köszönhetően erősödött a nácik hatalma. Politikai fegyverként bevetették a terrorizmust, kihasználva az 1929-es nagy válság óta nem enyhülő gazdasági problémák miatti elégedetlenséget – főleg a fiatalokét –, valamint a megaláztatás érzését, melyet az első világháborúban elszenvedett vereség okozott. Egy sikertelen államcsíny során 1934-ben meggyilkolták a kormányfőt, Dollfußt, ezt követően nyolcszáz embert öltek meg különféle merényletekben. Megfélemlítették az ellenzéket, zavargásokat szítottak és polgárháborúval fenyegetőztek. 1938 elejére elviselhetetlen méreteket öltött a belföldi erőszak, eközben a határ túloldalán Németország arra törekedett, hogy Ausztriát a tartományává tegye. A német követelések elől megfutamodva a kormány engedményeket tett, ennek dacára Hitler kiadta a parancsot a megszállásra. Az osztrák náci párt előkészítette a terepet, s a megszálló csapatok nemhogy semmilyen ellenállásba nem ütköztek, de a lakosság többsége üdvözölte őket. A kormány meghátrált, és két nap múlva Hitler győzedelmesen bevonult Bécsbe. A nácik teljes mértékben ellenőrzésük alá vonták az országot. Betiltottak mindenfajta ellenzéket. Azonnal bevezették a német törvényeket, működésbe lépett a Gestapo és az SS megtorló gépezete és az antiszemita fanatizmus.

Rudolf tisztában volt vele, hogy korábban racionális és gyakorlatias felesége, Rachel, akitől távol állt a sorscsapás gondolata, most szinte megbénult a rettegéstől, és csak kábítószerekkel tud létezni. Mindketten igyekeztek megőrizni fiuk, Samuel ártatlanságát, de a hamarosan hatodik évét betöltő fiúcska egy felnőtt érettségével rendelkezett; figyelt, fülelt, és kérdezés nélkül felfogta a dolgokat. Kezdetben Rudolf ugyanazokkal a gyógyszerekkel kezelte a feleségét, mint némely páciensét, mivel azonban egyre kevésbé hatottak, erős cseppekhez folyamadott, ezeket címke nélküli sötét fiolákban szerezte be. Neki legalább annyira szüksége volt rájuk, de nem vehette be, mert befolyásolták volna szakmai alkalmasságát.

A cseppeket Peter Steiner, a gyógyszertár tulajdonosa, régi barátja adta át neki titokban. Adler volt az egyedüli orvos, akire Steiner rábízta a saját és családja egészségét, a hatóságok semmiféle rendelete, amely tiltotta az árják és a zsidók közti kapcsolatot, nem tudta kikezdeni a kettejük közt meglévő tiszteletet. Az elmúlt hónapokban Steiner mégis kénytelen volt nyilvánosan kerülni Adlert, hiszen nem kockáztathatta a kerületi nácikkal való összeütközést. Korábban számtalan póker- és sakkpartit játszottak, könyveket és újságokat cseréltek, kijártak kirándulni a hegyekbe vagy horgászni, hogy elmeneküljenek a feleségek, no meg Steiner estében a gyereknyáj elől, ahogy nevetve megjegyezték. Adler mostanában már nem vett részt a Steiner gyógyszertára mögötti helyiségben lejátszott pókerpartikban. A gyógyszerész a hátsó bejáratnál fogadta Adlert, odaadta neki a drogot, amit nem tüntetett fel a könyvelésében.

A megszállás előtt Peter Streiner soha nem vitatta az Adlerek származását, magához hasonlóan osztrákoknak tartotta őket. Persze tudta, hogy zsidók, mint az ország többi százkilencvenezer lakosa, de ez nem jelentett semmit. Vallástalan volt; a kereszténységet, amelyben nevelkedett, ugyanolyan értelmetlennek tartotta, mint a többi vallást, tudta, hogy Rudolf Adler is ekképpen gondolkodik, noha a felesége iránti tiszteletből elvégzett néhány rítust. Rachel fontosnak tartotta, hogy a fia, Samuel támaszkodjon a hagyományra és a zsidó közösségre. Péntek délutánonként Steinerék hivatalosak voltak Adlerékhez a shabatra. Rachel és Leah, a sógornője ügyeltek a részletekre: a legjobb asztalterítő, új gyertyák, a nagymamától örökölt halas recept, kenyérveknik és bor. Rachel és sógornője nagyon közel álltak egymáshoz. Leah fiatalon megözvegyült, nem volt gyereke, ezért ragaszkodott fivére, Rudolf kis családjához. Továbbra is egyedül lakott, jóllehet Rachel könyörgött neki, költözzön hozzájuk, de gyakran meglátogatta őket. Társasági lény volt, részt vett a zsinagóga számos programjában, hogy támogassa a közösség rászorultabb tagjait. Rudolf volt az egyetlen fivére, amióta a fiatalabbik testvérük kivándorolt egy palesztinai kibucba, Samuel pedig az egyetlen unokaöccse volt. Shabatkor családfőhöz illően Rudolf ült az asztalfőn. Kezét Samuel fején tartva kérte Istent, áldja meg és oltalmazza őt, adjon neki kegyelmet és békét. Rachel nemegyszer a férjére és Peter Steinerre kacsintott. Nem gúnyból tette, hanem a két hitetlent összekötő cinkosságra célzott.

Adlerék a művelt, világi polgársághoz tartoztak, ami általában a jó bécsi, és különösképpen a zsidó társaságot jellemezte. Rudolf elmondta Peternek, hogy övéit évszázadokon keresztül megkülönböztették, üldözték és mindenhonnan kiűzték, ezért értékelte sokkal többre a nevelést, mint az anyagi javakat. Megfoszthatták őket minden vagyonuktól, ahogy az a történelem során folyamatosan meg is történt, de senki sem vehette el tőlük a szellemi műveltséget. Sokkal értékesebb volt egy doktori fokozat, mint egy bankban őrzött vagyon. Rudolf kézműves családból származott, amelyik büszke volt rá, hogy egyik tagjuk orvos lett. A foglalkozás tekintélyt és befolyást biztosított, amit ő nem váltott pénzre. Rudolf Adler nem tartozott a divatos sebészek közé, nem volt az ősi bécsi egyetem professzora, szorgalmas, nagyvonalú körzeti orvos lévén ingyen kezelte páciensei felét.

Adler és Steiner barátsága mély empátián és értékeken alapult: mindkettőjükben élt a tudomány iránti sóvár kíváncsiság, szerették a klasszikus zenét, az 1933 óta betiltott kommunista párt elszánt olvasói és titkos szimpatizánsai voltak. A nemzetiszocializmus zsigeri elutasítása is összekötötte őket. Amióta Adolf Hitler kancellárból teljhatalommal felruházott diktátorrá nyilvánította magát, a gyógyszertár hátsó helyiségében találkoztak, hogy elsirassák a világot és azt az évszázadot, amelybe beleszületniük adatott, közben egy brandyvel vigasztalták magukat, amely képes lett volna kimarni a legkeményebb fémet is, a gyógyszerész maga párolta le a pincében, egy sokféle célra használatos lyukban, ahol katonás rendben tárolta az általa árusított több gyógyszer előállításához és adagolásához szükséges dolgokat. Adler néha a fiát, Samuelt is magával vitte ebbe a pincébe, a Steinerrel közös „foglalatosságra”. A fiú órákig elszórakozott a gyógyszerésztől kapott színes porok és folyadékok keverésével és adagolásával. Ez a kiváltság nem illette meg Steiner egyik gyerekét se.

Steinernek belesajdult a lelke, valahány törvény csorbította barátja méltóságérzetét. Névleg megvásárolta Rudolf rendelőjét és lakását, megakadályozandó, hogy elvegyék tőle. A rendelő egy jó fekvésű, előkelő épület földszintjén volt berendezve, Adler a családjával az első emeleten lakott; ezekbe az ingatlanokba ölte a teljes orvosi bevételét, átírásuk, még ha Peter barátja nevére szólt is, végső lépésnek számított, amit a felesége megkérdezése nélkül tett meg. Rachel soha nem egyezett volna bele.

Rudolf Adler igyekezett magát is meggyőzni, hogy hamar el fog ülni az antiszemita hisztéria, nem lévén rá fogadókészség Bécsben, Európa legkifinomultabb városában, nagy zenészek, filozófusok és tudósok bölcsőjében, akik között sok zsidó volt. Hitler gyújtóhangú retorikája, amely egyre harsányabb lett az elmúlt években, a rasszizmus újabb megnyilvánulása volt, amitől az ősei is szenvedtek, de őket nem akadályozta az együttélésben és a gyarapodásban. Elővigyázatosságból levette a nevét a rendelője ajtajáról, ez kisebb kellemetlenségnek számított, hiszen hosszú évek óta ott rendelt és sokan ismerték. Pácienseinek száma lecsökkent, mert az árja betegek kénytelenek voltak otthagyni, de azt hitte, visszatérnek majd, ha a városban elül a vihar. Bízott szakmai tudásában és jól megszolgált tekintélyében; de ahogy teltek a napok és nőtt a feszültség, Adler kezdte fontolóra venni az emigrálás gondolatát, hogy elmeneküljön a nácik által elszabadított vihar elől.

Rachel Adler bevett a szájába egy tablettát és víz nélkül lenyelte, közben várta a visszajárót a pékségben. A divatot követve bézs és bordó színekbe öltözött, rajta derékban passzentos blézer, oldalra billentett kalap, selyemharisnya és magas sarkú cipő; csinos volt, még nem töltötte be a harmincat, de szigorú arckifejezésétől pár évvel többnek nézett ki. Igyekezett palástolni keze remegését a kabátujjában és felszabadultan válaszolni a pék megjegyzéseire, melyekkel a párizsi merényletet kommentálta.

– Ugyan mit akart az a bolond fiú, aki megölte a diplomatát? Nyilván lengyel volt! – csattant fel a férfi.

Rachel az utolsó óráját ment leadni a legjobb tanulójának, egy tizenöt éves fiúnak, aki hétéves korától kezdve nála tanult zongorázni, és azon kevesek közé tartozott, akik komolyan vették a zenét. „Bocsásson meg, Adlerné asszony, de ugye megérti…”, közölte vele búcsúzáskor a fiú anyja. Háromszor annyit fizetett az óráért, és már-már megölelte, de visszatartotta magát, nehogy megbántsa. Igen, Rachel megértette. Hálás volt, mert ez az asszony több hónappal tovább foglalkoztatta a megengedettnél. Erővel elfojtotta a könnyeit, és emelt fővel távozott; szerette ezt a fiút, és nem a „vér és becsület” jelszó jegyében büszkén viselt Hitlerjugend egyenruha fekete rövidnadrágjáról és barna ingéről ítélte meg. Minden fiatal a mozgalomhoz tartozott, gyakorlatilag kötelező volt.

– Látja, milyen veszélybe sodort bennünket ez a lengyel! Hallotta, mit mondanak a rádióban, Adlerné asszony? – prédikált tovább a pék.

– Reménykedjünk benne, hogy csak fenyegetés marad – mondta a nő.

– Siessen haza, asszonyom. Hőzöngő fiatalok járják csapatostul az utcákat. Maga nem járhat egyedül. Mindjárt sötétedik.

– Jó estét, a holnapi viszontlátásig – dadogta Rachel a kenyeret a táskájába, a visszajárót pedig a pénztárcájába téve.

Kint aztán mélyet szippantott a hideg levegőből, és igyekezett elhessegetni a hajnal óta – már jóval azelőtt, hogy meghallgatta a rádiót és a kerületben terjedő szóbeszédet – rá-rátörő borús előérzeteket. Azt gondolta, hogy a sötét felhők esőt jeleznek, és a tennivalóira koncentrált. Péntekre bort és gyertyákat kell vásárolnia, sógornője, mint minden héten, eljön hozzájuk shabatra, és jönnek Steinerék is a gyerekekkel. Úgy érezte, hogy a bevett gyógyszer ellenére az idegei az utca kellős közepén fogják felmondani a szolgálatot – kellenének a cseppek –, ezért másnapra halasztotta a vásárlást. Két sarokkal arrébb már látta az épületet, ahol laknak, a tiszta art nouveau stílusúak egyikét, melyet a 19. század végén emeltek. Amikor Rudolf Adler a rendelőjének megvásárolt egy helyiséget az utcaszinten, és egy lakást a családjának, az organikus vonalak, a hajlított ívű ablakok és balkonok, a stilizált virágos ólomüvegek megbotránkoztatták a konzervatív, a barokk eleganciájához szokott bécsi közönséget, az art nouveau azonban meghonosodott, s az épület kisvártatva a város egyik hivatkozási pontja lett.

Rachel csábítást érzett, hogy üdvözlésképpen bekukkantson férje rendelőjébe, ezt azonban azonnal el is vetette. Rudolfnak megvoltak a maga problémái, nem nyomaszthatta az ő aggodalmaival. Egyébként is Samuel reggel óta a nagynénjénél várja őt. Leah Adler tanítónő volt, felajánlotta, hogy több gyereknek is tart órát. Samuel pár évvel fiatalabb volt a többieknél, de tanulásban nem maradt le tőlük. Sok zsidó gyerekkel rosszul bántak az iskolában, és a közösségben pár édesanya megszervezte a kisebbek privát oktatását, a nagyobbak pedig a zsinagógában tanultak. Szükségállapotról van szó, gondolták. Rachel ment hát tovább, hogy felvegye a fiát, észre sem vette, hogy a férje rendelője zárva van ebben a szokatlan órában. Rudolf általában este hétig fogadta a pácienseket, kivéve pénteket, amikor naplemente előtt hazament vacsorázni.

Leah szerény, de jó helyen lévő lakása használt bútorokkal berendezett két szobából állt, korán elhunyt férje bekeretezett fényképei és a megözvegyülése előtt együtt megtett utazásaik emlékei díszítették. Azokon a napokon, amikor a tanítványait fogadta, friss keksz illata szállt a levegőben. Rachel összefutott másik három anyukával, ők szintén a gyerekeikért mentek, aztán ott maradtak egy teára és meghallgatták, ahogy Samuel eljátssza az Örömódát. Megható volt az az apró és sovány gyermek, az összekarcolt térdével, makrancos sörényével és tudós összeszedettségével, ahogy az általa keltett hatástól teljesen elvonatkoztatva hegedűje zenéjére ringatózott. Az utolsó hangokra felcsattanó ujjongás és taps válaszolt. Samuelnek kellett pár pillanat, mire magához tért a transzból és visszacsöppent a nők és gyerekek körébe. Rövid meghajlással köszönt, s miközben a nagynénje odasietett, hogy megpuszilja, édesanyja elnyomott egy elégedett mosolyt. Ez egy viszonylag könnyű darab, melyet a gyerek nem egészen két hét alatt megtanult, persze Beethoven mindig elbűvölő. Rachel tudta, hogy fia valóságos csodagyerek, de utált kérkedni vele, sosem tett említést róla, megvárta, hogy mások tegyék meg helyette. Segített Samuelnek felvenni a kabátját és betenni a hangszerét a tokjába, sietve elbúcsúzott a sógornőjétől és a többi nőtől, s azt latolgatva indult haza, hogy lesz-e elég ideje még vacsora előtt betenni a sütőbe a sültet. Pár hónapja már nem volt segítsége a háztartásban, mert a több éve nála dolgozó magyar alkalmazottját deportálták, neki pedig semmi kedve sem volt, hogy másikat keressen.

Anya és fia megállás nélkül haladtak el a rendelő előtt, és beléptek az épület tágas lépcsőházába. Égtek a vízililiom motívumokkal kifestett üveglámpák, zöld és kék árnyalattal megvilágítva a környezetet. Fölmentek az első emeletre a széles dupla lépcsőn, elhaladva üdvözölték a portásnőt, aki állandóan a fülkéjéből figyelt. Az asszony nem viszonozta. Nemigen szokta.

Adlerék mahagónibútorokkal berendezett, élethossziglanra szóló lakása tágas, kényelmes volt, ezek a bútorok nem illettek a könnyed, egyszerű vonalak építészeti stílusához. Rachel nagyapja antikvárius volt, leszármazottjai képeket, szőnyegeket és kivételes minőségű, noha divatjamúlt dísztárgyakat örököltek. Az igényesen nevelt Rachel igyekezett körültekintően élni, jóllehet a férje és az ő bevételeit, amit a zeneóráiért kapott, össze sem lehetett hasonlítani a nagyszüleiével. Eleganciája szerény volt, mert taszította a nagyzolás és a dicsekvés. Gyerekként belenevelték, hogy azzal irigységet válthat ki felebarátjából.

A nappali sarkába, az utcára néző ablak közelében állt egy hosszú Blüthner zongora, amely három generáció óta a családjáé. Ez volt a munkaeszköze, legtöbb tanítványánál használta, sőt magányos óráiban az egyetlen szórakozást jelentette számára. Kiskorától kezdve mesterien játszott rajta, ám felnőve rádöbbent, hogy hiányzik belőle az előadóművészi tehetség, be kellett érnie a tanítással. Jó tanár volt. A fia viszont kész zenei géniusz volt, ilyesmi ritkán adatik. Samuel hároméves korától fogva odaült a zongorához, és hallás után eljátszott bármilyen egyszer hallott dallamot, de jobb szerette a hegedűjét, mert azt – ahogy mondogatta – mindenhová magával vihette. Rachelnek nem lehetett több gyermeke, így aztán Samuelt halmozta el minden anyai szeretetével. Imádta, nem állta meg, hogy ne kényeztesse, hiszen a gyerek nem jelentett semmilyen problémát, kedves, szófogadó és szorgalmas volt.

Fél óra múlva Rachel csődület keltette lármát hallott az utcáról, kihajolt az ablakon. Alkonyodott. Ott vonult vagy fél tucat fiatal, részegnek látszottak, a náci párt jelszavait és zsidóellenes szitkokat – vérszopók, átkozottak, gyilkosok! – skandáltak, melyeket máskor is hallottak már és olvastak a sajtóban, valamint a német röpiratokban. Egyikük fáklyát vitt, a többiek botokkal, kalapácsokkal és fémcsövekkel voltak felfegyverkezve. Samuelt eltolta az ablaktól, behúzta a függönyt, és le akart menni, hogy szóljon a férjének, de a kisfiú belekapaszkodott a szoknyájába. Samuel megszokta, hogy egyedül marad, de most annyira megijedt, hogy az édesanyja inkább várt. Kint csillapodott a hőzöngés, Rachel azt hitte, elvonult a csürhe. Kivette a sültet a sütőből és teríteni kezdett. Nem akarta bekapcsolni a rádiót. Mindig rossz híreket mondott.

Peter Steiner a gyógyszertár mögötti helyiségben fogadta a barátját, ott várta őket a sakkjátszma, melyet előző délután kezdtek, valamint a brandysüveg, ami már csak félig volt. A híres Steiner Gyógyszertár a dédszülőktől kezdve, 1830 óta a család tulajdonát képezte, minden generáció igyekezett tökéletes állapotban megtartani. Még megvoltak a faragott mahagónipolcok és -pultok, a Franciaországból hozott bronzkellékek, valamint a tucatnyi régi üvegcse, melyeket több gyűjtő is megpróbált megvásárolni, és amelyek a gazdájuk szerint egy vagyont értek. Az utcára nyíló kirakatokat festett virággirlandok szegélyezték, a padlózatot portugál csempe borította, mely kissé megkopott a több mint egy évszázados használattól, a vevők az ajtó fölött csüngő kis ezüstcsengettyűk megcsörrentésével jelezték érkezésüket. A Steiner Gyógyszertár olyan festőien nézett ki, hogy turisták is felkeresték, megjelent a sajtócikkekben, és mint a város szimbóluma bekerült egy fotóalbumba.

Peternek szöget ütött a fejébe, hogy munkanap lévén Rudolf Adler olyan korán odaért.

– Valami baj van? – kérdezte tőle.

– Nem tudom, megfulladok. Azt hiszem, rohamot fogok kapni.

– Ugyan már, ahhoz még fiatal vagy. Az idegek tehetnek róla, stresszes vagy. Igyál egy pohárral, az jó mindenre – vágta rá Steiner, és dupla adagot töltött neki.

– Élhetetlen lett ez a város, Peter. Bekerítettek minket a nácik. Egyre szűkebb és élesebb körökben növekszik az elnyomás. Már nem léphetünk be bizonyos éttermekbe és üzletekbe, az iskolákban fenyegetik a gyerekeinket, elveszik tőlünk a közigazgatási állásokat, elveszik a boltjainkat és a vagyonunkat, megtiltják a hivatásunk gyakorlását vagy hogy más etnikumhoz tartozót szeressünk.

– Tarthatatlan ez a helyzet, hamarosan javulnia kell – mondta Peter nem sok meggyőződéssel.

– Tévedsz. Egyre rosszabb lesz a helyzet. Ahhoz kissé vaknak kell lenni, hogy valaki elhiggye, hogy mi, zsidók valamelyest is normálisan tudunk létezni. Tehetetlenek vagyunk az ellenünk irányuló erőszakkal szemben. Mindennap újabb rendeletet hirdetnek ki.

– Annyira sajnálom, barátom! Hogy segíthetek?

– Már így is sokat tettél értem, de nem tudsz megvédeni. A nácik rosszindulatú daganatnak tartanak minket, amit ki kell vágni a nemzetből. Az én családom hat generáció óta él Ausztriában! És egyre nő a megaláztatás. Mit tudnak még elvenni tőlünk? Az életet, hiszen másunk nem marad.

– Senki sem veheti el tőled az orvosi címedet, sem a vagyonodat. Jó ötlet volt az én nevemre íratni a rendelődet és a lakásodat.

– Köszönöm, Peter. A sosemvolt testvérem vagy. Elszabadultak a legaljasabb ösztönök. Hitler hatalomra jutott, és igyekszik majd bekebelezni Európát. Azt hiszem, háborúba fog sodorni bennünket. Van róla fogalmad, mit jelent ez?

– Újabb háborút! – csattant fel Steiner. – Nem, ez kollektív öngyilkosság lenne. Megtanultuk a leckét az előző háborúból. Jusson eszedbe a borzalom… a bukás…

– Mi, zsidók vagyunk a bűnbakok. Az ismerőseim fele próbál elmenekülni. Meg kell győznöm Rachelt, hogy menjünk el.

– Elmenni? Hová? – kérdezte rémülten Steiner.

– Angliába és az Egyesült Államokba szinte lehetetlen vízumot szerezni, ezek lennének a legjobb lehetőségek, de többekről is hallottam, akik Dél-Amerikába mentek.

– Ugyan már, hogy mennél el? Mit csinálok nélküled?

– Gondolom, csak egy időről lenne szó. Különben pedig még nem döntöttem el, először meg kell győznöm Rachelt. Nehéz lesz rávenni, hogy hagyja itt azt az életformát, amit évek munkájával kialakítottunk magunknak, ráadásul hagyja itt az apját és a fivérét. A nővéremet, Leah-t sem lesz könnyű meggyőzni, de őt nem hagyhatom itt.

– Ez nagyon drasztikus döntés, Rudy.

– Samuelre kell gondolnom. A fiam nem nőhet fel páriaként.

– Remélem, nem mész el, de ha megteszed, vigyázok mindenre, ami a tiéd, Rudy. Amikor visszajössz, minden érintetlenül megvár téged.

A második pohárnál tartottak, amikor lármát hallottak az utca felől. Kinéztek az ajtón, és megpillantották az utcát ellepő csőcseléket, férfiakat, fiúkat, néhány nőt, akik kalapácsokat, dorongokat és más ütőeszközöket lengetve fenyegetéseket és a párt jelszavait harsogták. „Irány a zsinagóga! Irány a zsidók!”, ordították az élen haladók. Kövek repültek, betört üvegek összetéveszthetetlen zaja hallatszott, amit éljenző üvöltés fogadott. Olyan volt a tömeg, akár egy felbőszült, gyilkos örömmámortól hajtott állat.

– Segíts bezárni a gyógyszertárat! – kiáltotta Steiner, de Adler már kint volt az utcán és szaladt hazafelé.

Estébe nyúlóan folyt a randalírozás. Rachel Adler tíz perccel később döbbent rá a történtek súlyosságára, mert be volt húzva a függöny, és így hangfogón át jutott el hozzá az ordítozás. Azt gondolta, visszajött az a fiatalokból álló banda, melyet korábban látott. Hogy elvonja Samuel figyelmét, megkérte, játsszon valamit, de a kisfiú meg volt rémülve, mint aki előre érzi a tragédiát, amit az anyja egyelőre nem akart felfogni. Hirtelen valami nekicsapódott az ablaknak, s az üveg ezer darabra törve a padlóra hullott. Először ösztönösen belévillant, milyen drága lesz a hajlított ablak csiszolt üvegének a pótlása. Rögtön utána egy második kő betört egy másik ablaküveget, s a függöny leszakadt a sínről és egyik sarkánál fogva lógott. A betört ablakon keresztül felsejlett a narancssárga égbolt egy darabja, és füst meg égett szag érződött. Szélviharként áradt be a lakásba a vad ordítás, ekkor fogta föl, hogy egy részeg fiúcsapatnál valami sokkal veszélyesebbről van szó. Dühödt és rémült kiáltásokat hallott a folyamatosan betört üvegek csörömpölése közepette. „Rudolf!”, kiáltotta ijedten. Karon ragadta Samuelt és az ajtóhoz vonszolta. A kisfiúnak sikerült fölkapnia a hegedűtokját.

A lakást csak a fa- és bronzkarfával ellátott széles márványlépcső választotta el a rendelőtől, de Rachel nem ért el odáig. Theobald Volker, a második emeleti lakótárs, nyugdíjas katona, akivel néha váltott pár szót, már kint volt a folyosón, határozottan elkapta és elállta az útját. Rachel odatapadt az öreg morgó férfi széles mellkasához, az mondott valami érthetetlen dolgot, eközben ő küszködve a férjét szólongatta. Több mint egy percbe tellett, hogy felfogja, Volker igyekezett megakadályozni, hogy lemenjen, mert egy csoport betörte az épület faragott fa kapuját és az ablakait, s már bent volt az előcsarnokban.

– Jöjjön velem, Adlerné asszony! – parancsolt rá erélyesen az utasítgatáshoz szokott szomszédja.

– A férjem!

– Nem mehet le! Gondoljon a fiára! – Azzal fölfelé lökdöste a lépcsőn a saját lakása irányába, ahol Rachel korábban sosem járt.

Volker lakása pont olyan volt, mint Adleréké, de hiányzott belőle a világosság és az elegancia, sötét volt, és rideg, benne nagyon kevés bútor, egy fal melletti polcon elhelyezett fényképek jelentették az egyetlen díszt. A férfi erőnek erejével kivezette Rachelt a konyhába, miközben a hegedűt szorongató Samuel némán követte őket. Volker kinyitott egy keskeny kis ajtót, amely egy faliszekrénybe nyílott, és azt mondta, pisszenés nélkül bújjanak meg ott, amíg értük nem jön. Miután becsukta a fülkét, Rachel és Samuel egymást átölelve ott maradtak állva egy igen szűk helyen, a vaksötétben. Hallották, amint Volker elhúz egy nehéz bútort.

– Mi történik, mama?

– Nem tudom, szívem, nyugodj meg és maradj csendben… – suttogta az anyja.

– Itt nem fog megtalálni a papa, ha megjön – felelte ugyanolyan hangon Samuel.

– Csak egy kis időről van szó. Goromba emberek vannak az épületben, de hamar elmennek.

– Nácik, ugye, mama?

– Igen.

– Minden náci rossz, mama?

– Nem tudom, kisfiam. Biztos vannak jók és rosszak.

– De szerintem többen vannak a rosszak – mondta a gyerek.

Theobald Volker már hivatásos katona volt, amikor 1914-ben védenie kellett az Osztrák–Magyar Monarchiát. Olyan paraszti családból származott, amely semmiféle katonai hagyománnyal sem rendelkezett, de ő kitűnt a hadseregben. Csaknem százkilencven centi magas volt, megvolt benne a fizikai erő és az a fegyelmezettség, ami ehhez a pályához kell, titokban viszont verseket írogatott és békés vidéki létre áhítozott, ahol ültetget és állatokat nevel, oldalán azzal az asszonnyal, akit kamaszkorától fogva szeretett. A háború első négy évében mindent elveszített, ami értelmet adott az életének: az egyetlen fiát, aki tizenkilenc esztendősen esett el a fronton, imádott feleségét, aki fájdalmában megölte magát, és a hazába vetett hitét, ami végső soron nem volt több egy fogalomnál és egy zászlónál.

Mire vége lett a háborúnak, ötvenkét éves lett, ezredesi rangot és megtört szívet tudhatott magáénak. Nem emlékezett rá, miért is harcolt. A vereséget húszmillió halott szelleme kísértette. Nem maradt számára hely abban a romokban heverő Európában, ahol közös sírgödrökben rothadtak katonák, nők, gyerekek, öszvérek és lovak maradványai. Pár évig méltatlan állásokban tengődött, beletörődve a legyőzöttek balsorsába, mígnem az életkora és a betegségei nyugdíjba kényszerítették. Azóta egyedül élt, olvasással, rádióhallgatással és versírással ütötte el az időt. Naponta egyszer járt ki újságot és a saját maga főzte ebédhez valót megvenni. Hősi érdemrendjei még ott voltak az egyenruhájára tűzve, melyet évente egy alkalommal, a monarchiának – amelyért négy szörnyűséges éven keresztül harcolt – a felbomlását megpecsételő béke évfordulóján magára öltött. Ezen a napon kirázta és kivasalta az egyenruhát, kifényesítette az érdemrendeket, megtisztította a fegyvereit; kinyitott egy üveg akvavitet, és a magányát kárhoztatva módszeresen berúgott. Azon kevés bécsi egyike volt, aki az elcsatolás napján nem ment ki éljenezni a német csapatokat, mert nem azonosult azokkal a férfiakkal, akik libalépésben vonultak. Tapasztalatból gyanút keltett benne a hazafias hevület.

Az épületben lakó felnőttek kerülték az ezredest, aki a köszönésüket sem igen fogadta, a gyerekek pedig féltek tőle. Kivéve Samuelt. Rachelt és Rudolfot a nap nagy részében lefoglalta a munkájuk, az az asszony pedig, aki korábban naponta jött, hogy elvégezze Adleréknél a házimunkát, délután háromkor elment. Ha a kisfiú éppen nem volt Leah nénjénél, néhány órát egyedül maradt, ilyenkor lekötötték az iskolai feladatok és a zene. Hamar rájött, hogy amikor hegedül vagy zongorázik, a lakótársuk észrevétlenül egy székkel lemegy az első emeletre, leül a folyosóra és őt hallgatja. Senki sem kérte rá, de Samuel kezdte nyitva hagyni az ajtót. Nagy gonddal igyekezett a lehető legjobban játszani magányos közönségének, aki tiszteletteljes csendben hallgatta. Sosem beszélgettek, de amikor az épületben vagy az utcán találkoztak, olyan finom biccentést váltottak, hogy Rachel nem vette észre a fia és Volker közti illedelmes kapcsolatot.

Miután bezárta a szomszédasszonyát és a kisfiát, s a konyhaasztallal elbarikádozta a faliszekrény ajtaját, az ezredes gyorsan felvette az arany váll-lappal és érdemrendekkel díszitett szürke egyenruháját, felcsatolta az elavult, de tökéletesen működő Lugerjét tartó tölténytáskát, és a lakása ajtajában várakozott.

Peter Steinernek eltartott pár percig, hogy a faredőnnyel megvédje a gyógyszertár kirakatát és leengedje az ajtó fémrácsát. Kabátot vett, sietősen távozott a hátsó ajtón, hogy Rudolf nyomába szegődjön, de még ebben a szűk mellékutcában is ott tolongtak a fenyegetőző rendbontók. Menedékként egy ház lépcsőfordulójához lapult a támadó banda elől, mielőtt meg mert mozdulni, ott várta be, amíg azok befordulnak a sarkon. Testes ember volt, bőre pirospozsgás, szőke haja rövid és sprőd, akár egy kefe, szeme olyan világos, hogy szinte homályosan látszott, két karja akár egy súlyemelőé, ezekkel bárkit legyőzött egy erőpróbán. A feleségét leszámítva senki sem tudott ráijeszteni, mégis úgy döntött, elkerüli azt a barbár hordát és jókora kerülőt tesz, közben azért fohászkodott, bárcsak Rudolf is így tett volna. A gyógyszerész pár perc múlva megállapította, hogy a barátja rendelőjének megközelítéséhez nem tudja kikerülni a csőcseléket. Belesodródott a tömegbe. Egyetlen mozdulattal kirántotta a párt lobogóját egy fiú kezéből, aki nem mert tiltakozni, és a zászlót lengetve hagyta, hogy magával sodorja az emberáradat.

A néhány saroknyi út alatt Peter Steiner pontos képet kapott a káoszról, amely elszabadult ebben a nyugodt negyedben, ahol a város népes zsidó közösségének egy része élt és dolgozott. A boltokban nem maradt egyetlen ép üveg sem; máglyák égtek, a lázadók azokra hánytak mindent, amit kicipeltek a házakból és irodákból, könyveket és bútorokat; a zsinagógának mind a négy oldala lángolt a tűzoltók szenvtelen pillantásától kísérve, akik csak akkor voltak hajlandók beavatkozni, ha a terjedő lángok veszélyeztették a többi épületet is. Látta, amint lábánál fogva vonszolnak egy rabbit, vérző feje neki-nekikoppant az utcakövezetnek; látta, hogyan ütik-verik az embereket, tépik le a ruhájukat, egész tincseket szakítanak ki a nők hajából, hogyan pofozzák a gyerekeket, tapossák meg és vizelik le az öregeket. Néhány erkélyről éljenezték a támadókat, az egyik ablakból valaki jobb karjának lendítésével, baljában pedig egy üveg pezsgővel üdvözölte őket, a legtöbb ház és épület azonban zárva volt, a függönyök behúzva.

A gyógyszerész a saját reakciójától megrémülve jegyezte meg, hogy a tömeg vadállati ereje ragályos és magával ragadó, hogy őbenne is feltámadt az ösztön a rombolásra, égetésre, ordítozásra, hogy ő is szörnyeteggé változott. Lihegve, verejtékben úszva, kiszáradt szájjal, az adrenalinlökettől borsózó bőrrel leguggolt egy fa mögé, s próbálta visszanyerni a lelkierejét és higgadtságát. „Rudy… Rudy…”, suttogta, mígnem a barátja hangosan kimondott neve észhez térítette. Meg kell találnia, mielőtt a csőcselék markába kerül. Fölállt, és a zászló, valamint tiszta árja fizimiskája védelmének tudatában nyomult előre.

Steiner félelme beigazolódott: Adler rendelőjét feldúlták, a falakat telepingálták a párt szitkaival és jelvényeivel, az ajtót kitépték a tokjából, az összes üveget betörték. Kihajigálták az utcára a bútorokat, a polcokat, a lámpákat, az orvosi eszközöket, az üvegcséket, a rendelő teljes berendezését. Nyomát sem találta a barátjának.

Theobald Volker karba tett kézzel a lakása küszöbén fogadta az első támadókat. Alig tizenöt perce törték be a kaput, aztán akár a patkányok, szétszéledtek az emeleteken. Volker gyanította, hogy a portásnő vagy valamelyik lakó jelentette fel a zsidókat, talán még a lakásukat is megjelölte, mert később az épületet bejárva észrevette, hogy a támadók néhány ajtót betörtek, a többihez nem nyúltak. Adlerékét nem törték be, mert az félig nyitva maradt.

A párt karszalagját viselő fél tucat erőszakos, részeg férfi és fiú jelent meg a lépcsőfordulóban szitkokat üvöltve és parancsokat osztogatva. Egyikük, látszólag a vezetőjük, szemtől szembe találta magát az ezredessel a folyosón. Egy vascső volt nála, már ütésre készülve felemelte, de egy pillanatra ledermedt az ósdi egyenruhát viselő óriási öregember előtt, aki tekintélyt parancsolóan nézett le rá.

– Zsidó? – ugatta.

– Nem – felelte nyugodt hangon Volker.

Ekkor hallatszott a többiek csalódott üvöltése, mert Adlerék lakásában nem találták otthon a háziakat. Két idősebb férfi bukkant fel a lépcsőn, és farkasszemet nézett Volkerrel.

– Hány zsidó lakik itt? – kérdezte az egyikük.

– Nem tudnám megmondani.

– Álljon félre, átkutatjuk a lakását!

– Milyen jogcímen? – vágta rá az ezredes kezét a tölténytáskára téve.

A férfiak röviden tanácskoztak egymás között, majd úgy döntöttek, nem érdemes ezzel a vénemberrel bajlódniuk. Ugyanolyan árja, mint ők, és fel van fegyverkezve. Lementek Adlerék lakásába, és segítettek a többieknek szétrombolni mindent, amit csak tudtak, edénytől kezdve a bútorokig, aztán kényük-kedvükre kihajigálták a maradványokat az ablakon. Többedmagukkal kicipelték a zongorát az erkélyre azzal a szándékkal, hogy ledobják az utcára, de nehezebbnek bizonyult, mint amire számítottak, ezért inkább összetörték.

Nem tartott sokáig a vandalizmus, a végeredmény azonban olyan volt, mintha gránát robbant volna. Mielőtt távoztak, az ágyakra ürítették a szemetesládát, összevagdosták a bútorkárpitot, ellopták az ezüst tárgyakat, melyeket Rachel őrizgetett, benzint locsoltak a szőnyegre és meggyújtották. Letrappoltak, és az utcán elvegyültek a megvadult tömegben.

Az ezredes várt egy kicsit, amíg meggyőződhetett róla, hogy távoztak, aztán lement Adlerék kifosztott lakásába. Megállapította, hogy a tűz még csak a szőnyegen terjedt, és rá jellemző nyugalommal és pontossággal megfogta az egyik sarkát és a tüzet eloltva kettéhajtotta. Vette a hálószobai takarókat, rányomta a szőnyegre, nehogy tovább égjen. Fölállított egy földre borított fotelt, és zihálva leült. „Már nem vagyok a régi”, motyogta az évek múlásán sajnálkozva.

Ott ücsörgött egy darabig, amíg a mellkasában visszhangzó dob el nem csendesült, és mérlegelte a helyzetet. Sokkal rosszabb volt, mint ahogy pár órával korábban képzelte, amikor a rádióban arra buzdították az embereket, hogy vegyenek részt a zsidó összeesküvés elleni tüntetésen. A német propagandaminiszter Hitler nevében bejelentette, hogy nem a párt szervezi, de engedélyezi a diplomata párizsi meggyilkolása elleni megtorló tüntetéseket. Teljes mértékben szentesítve lett a német és az osztrák nép hőbörgése, mondta. Ez felhívás volt a fosztogatásra, a rombolásra és az öldöklésre. Az ezredes rájött, hogy a begerjedt tömeg, amely első látásra csak az erőszakra összeverődött hordának tűnt, nem hirtelen támadt ötlettől vezérelve, hanem felkészülten, célirányosan cselekedett és büntetlenséget élvezett. A támadók nyilván utasítást kaptak, hogy a nem zsidók javaihoz ne nyúljanak, ezzel magyarázható, hogy az épületben csak Adlerék, Epsteinék és Rosenbergék lakását fosztották ki. Volkert nem csapta be a csőcselék civil ruhája. Tudta, hogy léteznek fiatal náci milicista csoportok, ugyanazok, amelyek a közelmúltban politikai stratégiaként vetették be az erőszakot és az annektálás óta a terrort tekintették a kormányzás formájának.

Lassan visszatért belé az erő, ekkor lépteket hallott a folyosón, egy pillanat múlva pedig egy dárdaként forgatott náci zászlót tartó dühöngővel találta szemben magát. „Adler! Adler!”, ordította amaz torokhangon. Az ezredes nehézkesen felállt, és elővette a Lugert.

– Ki maga? Mit keres itt? Ez Rudolf Adler lakása! – szegezte neki a kérdést az idegen.

Volker nem válaszolt. Akkor sem moccant, amikor a másik fenyegetően két centire az orra elé dugta a zászlórudat.

– Hol van? Hol van Adler? – ismételte meg a férfi.

– Szabad tudnom, ki keresi? – kérdezte Volker, tenyerével, akár egy legyet, elsöpörve a zászlórudat.

Peter Steiner csak ekkor figyelt fel az ezredes korára és a nagy háborúban viselt egyenruhára, rádöbbent, hogy nem náci tiszttel van dolga. Ugyanakkor Volker is látta, hogy a másik eldobja a zászlót, és két kezét kétségbeesetten az arcához kapja.

– A barátomat, Rudolfot keresem. Látta őt? – kérdezte Steiner a sok ordítástól rekedt hangon.

– Nem volt itt, amikor megtámadták a lakást. Gyanítom, hogy a rendelőjében sem volt – felelte Volker.

– És Rachel? Samuel? Tud valamit a családjáról?

– Épségben vannak. Ha megtalálta Adler doktort, értesítsen. A második emeleten lakom a húszas szám alatt. Theobald Volker nyugdíjas ezredes vagyok.

– Peter Steiner. Ha megjönne Adler, mondja meg neki, hogy keresem, várjon meg itt. Visszajövök. Ne felejtse el a nevem, Peter Steiner.

A hegedűművész

Bécs, 1938. november–december

Rudolf Adler soha nem tér vissza otthonába, Rachelt és a fiát, Samuelt sem látja többé. Az 1938. november 9-ről 10-re virradó éjjelen, a kristályéjszakán nem szállt le az alkony. A máglyák és gyújtogatások hajnalig bevilágították az égboltot.

Peter Steiner szerzett egy horogkeresztes karszalagot, s a már megtépázott, portól és hamutól mocskos zászlóval felszerelkezve keresztül-kasul bejárta a környéket, fejben leltárt készített a rombolásról és az áldozatokról. Végül hajnali három tájban kiderítette, hogy néhány mentőautó összeszedte a legsúlyosabb sérülteket. Ekkor a kórházba indult, ahol, hogy beengedjék, egy paramilitáris brigád vezetőjének adta ki magát. Az áldozatok ott hevertek a folyosókon, eközben az orvosokból és ápolónőkből álló személyzet parancs híján, miszerint utasítsák-e el vagy jelentsék a zsidókat, igyekezett minél több beteget ellátni. Egy ápoló azt magyarázta neki abban a zűrzavarban, hogy hivatalosan még nem regisztrálták az újonnan behozottakat, azt javasolta, nézze végig a sürgősségi kórtermeket és a folyosókat, ahol hordágyak sorakoztak.

Steiner kimerülten sorra végiglátogatta a kórtermeket. Már éppen feladta és menni készült, amikor meghallotta a barátja hangját. Elment a hordágya mellett, de nem ismerte fel. Rudolf Adler hanyatt feküdt, a fején véres kötés, arca annyira feldagadt, hogy vonásai eltűntek a duzzanatban, a vágásokban és a zúzódásokban. Alig bírt beszélni, több fogát kiverték. Steinernek a sérült szájához kellett tartania a fülét, hogy kitalálja, mit suttog.

– Rachel…

– Pszt, Rudy, ne beszélj. A családod jól van. Pihenj, bent vagy a kórházban, biztonságban – felelte a fáradtságtól és az elérzékenyüléstől könnyező Steiner.

A következő órákban ott maradt a barátja mellett, bóbiskolva lerogyott a földre a hordágy lábához, hallotta, ahogy a barátja nyög és félrebeszél. Néha megállt egy nővér, és ellenőrizte, lélegzik-e még a páciens, de nem próbálta kideríteni a személyazonosságát, sem azt, vajon mit keres ott az a másik férfi. Beérte a horogkeresztes karszalaggal, nem kérdezősködött. Napkeltekor Peter Steiner nagy nehezen feltápászkodott; fájt minden izma, és olyan szomjas volt, akár egy teve.

– Értesítem Rachelt, hogy megtaláltalak. Visszajövök és itt maradok veled, amíg ki nem engednek – mondta a barátjának, de az nem reagált.

Otthon ébren várta a felesége, ő sem feküdt le aznap éjjel, fülét a rádióra tapasztotta, bemondták, hogy a zsidók keltették a zavargásokat. Konyakkal megízesített kávét kortyolgatva Peter elmesélte neki az igazságot. Miután megmosakodott és tiszta inget húzott, elment Adlerék házához. Odaérkezve megpillantott néhány félelmetes barnaingest, térdelő nőkre vigyáztak, akik festék- és vérfoltokat csutakoltak a kövezetről, miközben egy gúnyolódó csoport bámulta őket. Felismerte Rosenberg asszonyt, törzsvendég volt a gyógyszertárában. Egy pillanatra késztetést érzett, hogy közbelépjen, de inkább sietett, hogy beszélhessen Rachellel, továbbment tehát, és igyekezett, ne keltsen feltűnést.

Az épület bejáratának üvegablakai be voltak törve, a falakra fekete horogkereszteket pingáltak, már elkezdték lesúrolni őket, és egy férfi gondoskodott az üvegek pótlásáról. Az első emeletre felérve megállapította, hogy az Adlerékkal szemközti lakás ajtaját betörték, már csak egy zsanéron lógott; benézett és látta, hogy ki is fosztották. A második emelet 20-ban a frissen borotválkozott Theobald Volker nedves hajjal, érdemrendekkel díszített egyenruhájában fogadta.

– Beszélnem kell Adler asszonnyal – közölte Steiner.

– Attól tartok, ez nem lehetséges – válaszolta az ezredes nem túl készségesen, főleg annak a férfinak, aki előző este egy náci zászlót lengetett.

– Tudja, hol van? – erősködött Steiner.

– Nem mondhatom meg.

– Nézze, uram… vagyis, ezredes, énbennem megbízhat. Mintegy húsz éve ismerem Rudolf Adlert, a család legjobb barátja vagyok. Samuel olyan nekem, mint a fiam. Beszélnem kell Rachellel. A férje súlyosan megsebesülve fekszik a kórházban.

– Átadom neki az üzenetet, de fogalmam sincs, ebben a helyzetben mit tehetne – vágta rá a katonatiszt.

– Mondja meg neki, hogy készüljön fel, minél előbb emigrálniuk kell. Amint Rudolfot kihozzuk a kórházból, külföldre kell távozniuk. Több ezer zsidó már elment, Rudolf is tervezett hasonlót. A tegnap este történtek után itt senki sincs biztonságban. El kell menniük, Samuel jövője függ tőle. Érti?

– Értem.

– Meg kell győznie, ezredes. Rachel erősen kötődik az apjához és az otthonához, de elérkeztünk arra a pontra, hogy ez élet-halál kérdése. Nem túlzok, biztosíthatom.

– Nem kell bizonygatnia, Steiner úr.

– Azt is mondja meg neki, hogy nem fogják elveszíteni a lakást és a rendelőt. Ő nem tud róla, de az én nevemen vannak, nem kobozhatják el.

Steiner visszament a kórházba. Napvilágnál teljes mértékig felmérhető volt a rombolás. Az utcákat szemét, üvegcserép és törmelék borította, még parázslottak a máglyák és a tüzek, hatalmas rések tátongtak a kalapáccsal bevert üzletek és házak homlokzatain. A Biztonsági Szolgálat ügynökei házról házra járva házkutatást tartottak, iratokat pakoltak az autójukba, aktákat gyűjtöttek be az irodákból és zsinagógákból, mielőtt felgyújtották őket. Parancs volt a zsidó férfiak deportálására. A rabok hosszú sora vonult a teherautókhoz, amelyek koncentrációs táborba vitték őket, családjuk pedig sírva búcsúzott tőlük a járdákról. Az emberek nagy része otthon maradt, persze akadtak, akik fajgyűlöletből vagy a nácikkal szimpatizálva leköpték és becsmérelték a letartóztatottak sorát.

A kórházba érve Steiner megváltozott helyzettel szembesült. Az előző esti fejetlenséget katonás fegyelem váltotta fel, ellenőrzés nélkül senki sem léphetett se be, se ki. A hatóságok listát készítettek a páciensekről, különválasztották a járóképes zsidókat, hogy a többiekkel együtt deportálják őket. Nem tudta kideríteni, vajon köztük van-e Rudolf Adler, de sejtette, hogy a sebesülései miatt nem volt szállítható.

A következő napokban némileg normalizálódott a helyzet. Bécs lakóiban szégyenérzetet hagyott az a tűz- és vérorgia. A zsidó közösséget egy vagyon megfizetésére kötelezték „a német nemzetnek okozott kárért”, és amitől Rudolf Adler tartott, a hatóságok elkobozták a javaikat, vagy árják kaparintották meg. Zsidó boltok és iskolák zártak be; a gyerekek nem mehettek másikba. Amikor híre ment, hogy a koncentrációs táborokba zártak kiszabadulhatnak, amennyiben azonnal emigrálnak, óriási sorok keletkeztek a közhivatalok és a konzulátusok előtt, hogy az emberek útlevelet és vízumot szerezzenek. Miután mindenüket elvesztették, családok ezrei keltek útra annyival, ami egyetlen bőröndbe belefért.

Rachel Adlert figyelmeztették, be ne menjen a kórházba, hogy a férje felől érdeklődjön, mert letartóztathatják. Kénytelen volt Peter Steinert és a feleségét megbízni, akik felváltva naponta kétszer bementek és kitöltötték ugyanazt a kérdőívet, hogy meglátogassák a pácienst, de hiába. Rachel nem próbálta eltakarítani a romokat a lakásból; a legalapvetőbb holmit vette magához, nagy nehezen berángatta az ajtót, és átmenetileg Volkernél húzta meg magát a fiával együtt, mert a közelben akart maradni, ha előkerülne a férje. Steinerék felajánlották, költözzön hozzájuk, de a kis házban velük lakott hat gyermekük és a nagymama. Rachel meggyőzte Leah-t, hogy menjen el a zsinagóga által szervezett egyik vidéki menedékhelyre, amíg együtt el nem tudják hagyni az országot. Ott kis ideig többé-kevésbé biztonságban lesz, de ez valójában egy zsidó esetében sem volt igaz.

Amíg Rachel egész nap a sorokat végigállva járt a hivatalokba és megpróbált iratokat szerezni az emigráláshoz, Volker vigyázott Samuelre. Az öreg ezredes, aki sok éve a bánatába és csalódottságába temetkezve élt, ebben a koravén ötéves kisfiúban megtalálta az unokáját, aki megszülethetett volna, ha a fia túléli a háborút. Olyan komolyan vette a nagyapaszerepet, hogy egy percre sem hagyta magára a fiút, ezért változtatnia kellett az özvegyemberre jellemző szokásain. Szórakoztatásul és hogy ellensúlyozza az utóbbi idők traumáját, valamint az édesapja körüli bizonytalanságot, elvitte parkba, múzeumba, zenét hallgatni, sőt, moziban megnézték a Csintalan asszonyokat, egy romantikus vígjátékot, amit egyikőjük sem értett. Samuel a maga részéről hegedűkoncerttel viszonozta a figyelmességet, amit az ezredes elbűvölten hallgatott. Volker tisztában volt vele, hogy meg vannak számlálva ezek a gyönyörű napok, melyeket a fiúval tölt.

Pár nappal a pogromot követően már nem fért kétség hozzá, hogy végzetesen szorul a zsidókat fojtogató hurok, Rachel azzal a hírrel ment haza, hogy másnapra időpontja van a chilei konzulhoz.

– Chile? Az nagyon messze van, Adler asszony! – kiáltott fel Volker.

– Mit tegyünk, Herr Oberst, csak ezt tudtam szerezni. Azt mondták, ez a hivatalnok árulja a vízumokat, de pénzt nem fogad el, csak aranyat és ékszert. Szerencsére megvan a gyémántgyűrűm és az anyámtól örökölt gyöngy nyakláncom. Remélem, elég lesz…

– Ez egy gátlástalan fickó, asszonyom. Be is csaphatja.

– Ezért van önre szükségem. El tudna kísérni? Vegye fel az egyenruháját, az ön társaságában nem mer zavarosban halászni. Megszerzem a vízumokat, s amint Rudolf megjön, indulunk.

Megállapodtak, de még aznap este betoppant Peter Steiner a legújabb rossz hírrel, miszerint Rudolf Adlert deportálták a dachaui koncentrációs táborba.

– Pár napja vitték el, de csak ma sikerült kideríteni. Nincs olyan állapotban, hogy ott életben maradjon – mondta a gyógyszerész.

– Minél előbb ki kell menekíteni! – kiáltotta rémülten Rachel.

– Könnyebb lesz, ha megpróbáltok azonnal emigrálni, Rachel. A nácik nem akarnak itt zsidót látni.

– Remélem, tudok vízumot szerezni Chilébe.

– Hogy hová? – kérdezte meglepetten Steiner.

– Chilébe, Dél-Amerikába.

– Az elhúzódhat – szólt közbe Volker.

– Talán Samuellel kéne elmenned, aztán később utánad küldjük Rudolfot… – javasolta Steiner.

– Nem! A férjem nélkül nem megyek sehová!

Ahogy teltek a napok, és egyre távolabb került férje kiszabadításának lehetősége, annál nagyobb lett Rachel kétségbeesése. Ausztriában óráról órára romlott a zsidók helyzete, gondolni sem mert rá, milyen körülmények között van Rudolf. Olyan idegállapotban jelent meg az első találkozón a chilei konzulnál, hogy Volkernek kellett válaszolnia a kérdésekre.

A konzulátus, a többihez hasonlóan, komor iroda volt a város központjában lévő kevés ronda épület egyikében. Többen vártak a sorukra a recepción ácsorogva, ahol csak néhány szék és a titkár, egy fontossága tudatában lévő, zárkózott ember íróasztala állt. Több órát kellett volna várakozniuk, ha Volker diszkréten oda nem csúsztat pár bankjegyet a fickónak. Így előre kerültek a sorban.

A konzul az első pillanattól fogva gyanakodott rájuk, ezért észnél volt. Amikor Rachel célozni mert rá, hogy fizet a neki, a férjének, a fiának és a sógornőjének szóló vízumért, röviden csak annyit válaszolt, hogy előjegyzésbe veszi a kérelmét, és minden megy a rendes ügyintézés szerint, ami egy vagy két hónapba telhet, de időben fogja értesíteni. Rachel rájött, hogy hiba volt Volkerrel menni. A törvénytelen ügyeskedésében nyilván nagyon óvatos chilei megijedt ettől a tekintélyt parancsoló katonától. „Elmegyünk más konzulátusra”, közölte Volker távozóban, Rachel viszont észrevette, milyen szemekkel mérte végig a férfi az irodában, ezért úgy döntött, tesz még egy próbát.

Nem szólt senkinek, pár nap múlva sikerült elintéznie, hogy a konzul még egyszer fogadja. Egy ferdén szabott, vékony gyapjúruhát vett fel, ami kiadta az alakját, magas sarkút húzott, felvette a rókaprém stólát és a gyöngyláncot, valamint felhúzta azt a gyémántgyűrűt, amivel le akarta kenyerezni a férfit. Egyedül ment.

A diplomata – kacér bajuszával és zselézett hajával – piperkőc fickó volt, aki alacsony termetét magas talpú cipővel ellensúlyozta. Ugyanabban az irodában fogadta, melyet Rachel előző alkalommal már látott: magas mennyezet, sötét, kopott bőrbútorok, a falon hazája elnökének fényképe és csatákat ábrázoló festmények. Függönyök behúzva, jóllehet dél volt; az egyetlen fény a behemót íróasztalon álló lámpából jött. Üdvözléskor végtelennek tűnő másodpercekig szorongatta a nő kezét. Olyan rosszul beszélt németül, hogy Rachel azt hitte, rosszul érti, amikor azt mondta, hogy az ékszerek csak a konzulátus kiadásának a csökkentésére szolgálnak, de egy hozzá hasonló szép nő azt ér el, amit csak akar. Ő romantikus alkat, tette hozzá, és a derekánál fogva a csokoládészínű kanapéhoz vezette. Rachel készen állt, hogy bármilyen árat megfizessen, amit csak ez az ember akar.

A megalázó jelenet nem egészen tíz percig tartott, és Rachel azonnal el akarta felejteni. Jelentéktelen közjáték volt a tragikus valóságban, amelyben hosszú hónapok óta része volt. Utána a konzul rendbe szedte a ruháját, megfésülte a haját, az egyik íróasztalfiókba betette a gyűrűt és a gyöngyöt, és a következő hétre egy szállodába adott neki randevút, ott fogja hiánytalanul átadni a vízumokat. Rachel nem volt alkupozícióban. Egyedül az számított, hogy megmentse a családját.

1938. december elején Rachel Adler háromszor találkozott a chilei konzullal, és továbbra is azt várta, hogy átadja neki a hazájába szóló vízumokat. Attól tartott, ez a férfi addig nem tartja be a szavát, amíg meg nem unja őt. Arra gondolni sem mert, hogy miután megerőszakolta és elvette az ékszereit, nem adja át a megígért iratokat. A Peter Steinertől kapott tablettától és cseppektől szédelgett; összeszorult gyomorral levegő után kapkodott, nem tudott uralkodni a keze remegésén. Senkinek sem vallotta be, mi történt a szállodaszobában, ahol a chilei férfival találkozott, Volker ezredes azonban gyanút fogott.

– Van híre a férjéről, Frau Adler? – kérdezte.

– Peter kiderítette, hogy nagyon le van gyengülve, nem épült fel a támadásból, de idáig kibírta a körülményeket. Biztosított róla, hogy Rudolf megkapja a leveleimet, jóllehet nem válaszolhat rájuk.

– Hallgasson ide, asszonyom, túlságosan elhúzódik ez a chilei dolog, nem bízom ebben az alakban. Képes átverni. Azt hiszem, meg kell menteni Samuelt.

– Megteszem, ami tőlem telik, Herr Oberst.

– Efelől semmi kétségem, de nem lehet tovább várni. Mint tudja, Nagy-Britannia felajánlotta, hogy befogad tízezer, tizenhét évesnél fiatalabb zsidó gyereket. Több angol család is feliratkozott, hogy pártfogásba vegye a gyerekeket. Samuel ellehetne egy darabig ebben az országban, amíg ön és a férje letelepednek Chilében vagy máshol, és akkor egyesülhetnének.

– Vagyis váljak el Samueltől? Hogy jut ilyesmi az eszébe!

Az öreg ezredes legkevésbé ezt a kisfiút akarta elveszíteni, aki annyira a szívébe férkőzött, de Rachel Adlernél jobban fel tudta mérni a veszélyt, azt is tudta, nagyon rövid ideig tart ez az esély a menekülésre; ki kell használni, mielőtt még a nácik leállítanák. Biztos volt benne, hogy Hitler nacionalista retorikája újabb háborúhoz fog vezetni, s akkor sokkal nehezebb, ha ugyan nem lesz lehetetlen megmenteni Samuelt.

– Nemrég indult el Berlinből az első, mintegy kétszáz gyermek – mondta Volker. – Rövid az út, kísérettel mennek, Angliában pedig várják őket. Egy kivételes holland hölgy, egy bizonyos Geertruida Wijsmuller-Meijer engedélyt szerzett, hogy hatszáz gyereket kivigyen Ausztriából. Úgy tudom, hogy az utazásnál elsőbbséget adnak az árváknak, a legszegényebb családok gyerekeinek, valamint azoknak, akiknek az apjuk koncentrációs táborban van. Samuel ez utóbbi kategóriába tartozik. Könyörgök, Adler asszony, gondoljon a kisfiú biztonságára.

– Azt kéri, hogy egyedül küldjem el a gyerekemet egy másik országba!

– Átmeneti megoldásról van szó. Ez az egyetlen módja, hogy megvédjük Samuelt. Gyorsan kell döntenie, pár napon belül indul a transzport.

Peter Steiner egyetértett Volkerrel. A cenzúra és a propaganda mellett nehéz volt kihámozni az igazságot, mi is történik az országban, de alapul lehetett venni a németországi helyzetet, ami hasonlított az osztrákra, s ő bizonyos gyógyszertári vevőin és pókerpartnerein keresztül jól volt informálva.

Rachel kétségbeesetten megkérdezte az apját és a fivérét, abban reménykedett, hátha nekik eszükbe jut más lehetőség, de mindketten azt állították, helyet kell szereznie a gyereknek a holland nő csoportjában. Anglia közel van, mondták, meglátogathatod. Átmenetileg ők is Portugáliába készültek, onnan aztán oda mennek, ahol befogadják őket; egyre nagyobb méreteket öltött a német és osztrák zsidók exodusa, és egyre nehezebb volt vízumot szerezni.

– Szétesőben van a család – mondta Rachel zokogva.

– Momentán Samuelt kell a legsürgősebben kimenekíteni – szólította fel Rachelt az apja.

– Ebben a szörnyű bizonytalanságban, amiben élünk, meg kell próbálnunk együtt maradni. Ha szétválunk, talán soha többet nem látjuk egymást – makacskodott Rachel.

– Ha egyszer sínen lesz az utad és Rudolffal elmentek Chilébe vagy bárhová, megvárjuk, amíg letelepedtek, utána igyekszünk csatlakozni hozzátok.

– Nem tudok megválni Samueltől!

– Az ő javáról van szó. Meg kell hoznod ezt az áldozatot, Rachel. A kongregáció más családjai is fontolgatják a Kindertransportot – mondta az apja.

Jóllehet Rachel vigyázott, hogy a gyerek előtt palástolja aggodalmát és szorongását, Samuel mégis kitalálta, mi folyik körülötte, és gyakran kereste az apját. Megvárta, hogy egyszer az édesanyja ne legyen jelen, és megkérdezte az ezredest, miért akarják őt messzire elküldeni. Volker leült vele a konyhaasztalon kinyitott atlasz mellé, és megmutatta neki, Bécshez képest hol van Anglia, és hogyan lehet oda eljutni. Megerősítette, hogy muszáj elválnia a szüleitől, de ez csak rövid ideig tart majd, és úgy gondoljon rá, mint egy kalandra.

– Meg kell várnom a papámat. Mikor jön haza? Hol van?

– Nem tudom, Samuel. Te már kész férfi vagy. Segítened kell a mamádnak, akinek sok a baja, hiszen nincs itt a papád. Mutasd meg neki, hogy szeretnél elmenni erre az útra a többi gyerekkel együtt.

– De nem szeretnék, Herr Oberst. Nagyon félek…

– Mindnyájan félünk sokszor, Samuel. Még a bátor emberek is félnek, de elviselik, és teszik a dolgukat.

– Ön is félt már?

– Ó, sokszor, Samuel.

– Inkább itt szeretnék maradni a mamámmal és önnel, amíg visszajön a papám.

– Én is azt szeretném, hogy itt maradj, de nem lehet. Egyszer majd megérted.

Amint Rachel Adler összetört szívvel ugyan, de beletörődött a gondolatba, felgyorsultak az események. Másnap eljött Volker lakásába a zsidó közösség egyik képviselője, hogy felmérje a helyzetet. Az a tény, hogy Samuel édesapja koncentrációs táborban van, és a foglyok feleségeit is az a veszély fenyegeti, hogy őket is deportálják, eldöntötte, hogy a kisfiút felveszik a listára. Elmagyarázta, hogy a zsidók bizottságai nagyon körültekintően szervezik a Kindertransportot, hogy Lengyelországból, Magyarországról és Csehszlovákiából is mentettek már ki gyerekeket. Más országok is felajánlották, hogy befogadják őket, de sehol sincsen annyi férőhely, mint Nagy-Britannia esetében. Samuel Hollandiáig, Rotterdam közelébe vonaton utazik majd, ott átszáll a csatornán átkelő kompra, amely az angol Harwich kikötőjébe viszi.

December 10-én Rachel és az ezredes nagyon korán kivitték Samuelt a vasútállomásra. Rachel úgy mozgott, mint az alvajáró, elkábult a Steiner kábítószeréből bevett nagyobb adagtól. Előző nap olyan ijesztő pánikrohamot kapott, hogy Volker felhívta Steinert. A gyógyszerész bezárkózott vele a szobába, és nagyon határozottan ráparancsolt, hogy csillapodjon le, mert nem ragaszthatja rá a fiára a saját lelkiállapotát. A kisgyerek dicséretes igyekezettel próbált nyugodt maradni, Rachelnek pedig segítenie kell benne, nincs joga a gyerek előtt összeomlani. Utána beadott neki egy erős altatót, ami kilenc órára kiütötte. Ezalatt az ezredes bepakolta Samuel kis bőröndjébe az általa vásárolt, kellően nagy méretű ruhát, ami jó lesz egy darabig. Betett tíz márkát a kabátzsebébe, a hajtókájára pedig feltűzte az egyik háborús kitüntetését.

– Ez egy bátorságért kapott érdemrend, Samuel. Pár éve kaptam a háborúban.

– Az enyém?

– Kölcsönbe, hogy eszedbe jusson, bátornak kell lenned. Amikor elfog a félelem, csukd be a szemed, kezeddel dörzsöld meg az érmet, és óriási erőt fogsz érezni a melledben. Szeretném, ha addig viselnéd, amíg újra találkozunk, akkor vissza kell adnod. Vigyázz rá – közölte vele az ezredes a bánattól elcsukló hangon.

Aznap szülőkből és gyerekekből álló népes tömeg gyűlt össze a pályaudvaron. Mindenféle korú gyerek volt köztük, még olyan is, aki épphogy tudott járni és a nagyobbak vezették kézen fogva. A legtöbb kicsi a szülőjébe kapaszkodva sírt, de általában nyugodt volt a hangulat és kifogástalan a rend. Több tucat önkéntes – javarészt nők – segített egy-egy esetnél, miközben messziről náci egyenruhás őrök figyeltek, de nem avatkoztak be.

Rachel és Volker az ellenőrzésig kísérték Samuelt, ahol egy fiatal lány, nem zsidó, hanem angol, ellenőrizte, rajta van-e a listán, és a nyakába akasztotta az azonosítót. Megsimogatta az arcát, és kedvesen közölte vele, hogy nem viheti magával a hegedűt, minden utas csak egy csomagot vihet, több nem fér föl.

– Samuel sosem válik meg a hegedűjétől, kisasszony – magyarázta Volker.

– Megértem, szinte minden gyerek szeretne még vinni valamit, de nem tehetünk kivételt.

– De őt átengedték – mondta Volker egy hároméves forma gyerekre mutatva, aki magához szorított egy plüssmackót.

A zavarba jött lány próbált érvelni az ezredesnek, hogy ő csak utasításokat követ. Sürgetett az idő, egy sor gyerek várakozott és tumultus alakult ki. Többen is türelmetlenkedtek a késlekedés miatt, mások azt bizonygatták, hogy semmibe sem kerül, ha hagyják, hogy a gyerek felvigye a hegedűjét, mialatt a lány továbbra is ragaszkodott a szabályzathoz.

Ekkor Samuel, aki azóta meg se mukkant, hogy eljöttek otthonról, letette a földre a kopott tokot, kivette a hangszert, a vállára helyezte, és játszani kezdett. Egy percbe sem tellett, és csend vette körül ezt a csodagyereket, aki egy Schubert-szonáta hangjaival töltötte meg a levegőt. Megállt az idő, és a közeli elválástól és a bizonytalanságtól elgyötört tömeg néhány rövidke percig vigaszra lelt. Samuel korához képest apró növésű volt, a kabát nagy volt rá, meghatóan törékenynek festett. Csukott szemével, a zene ritmusára ringatózva varázslatos jelenség volt.

Amikor befejezte, szokásos szerénységgel fogadta a tapsot, óvatosan betette a tokjába a hegedűt. Ekkor az emberek utat nyitottak egy közeledő, talpig feketébe öltözött, testes hölgynek, miközben a neve suttogva járt körbe: ő volt a transzportot szervező holland nő. A hölgy elérzékenyülve lehajolt Samuelhez, kezet nyújtott és jó utat kívánt neki. „Felviheted a hegedűdet. Elkísérlek az ülőhelyedre”, mondta.

Rachel a kövezetre térdelve szorosan átölelte a kisfiát, nem bírta visszatartani a könnyeit, utasításokat és ígéreteket súgott a fülébe, melyeket nem tudott betartani. „A viszontlátásig, drágám, ne felejtsd el meginni a tejedet, és lefekvés előtt megmosni a fogadat. Ne egyél túl sok édességet. Fogadj szót azoknak, akik várnak majd, ne felejts el köszönetet mondani. Nagyon hamar találkozunk, amint visszajön a papád, megyünk hozzád, visszük Leah nénit, és talán a nagypapádat is, Anglia nagyon szép ország, nagyon jól fogod érezni magad. Nagyon, nagyon szeretlek…”

A legmakacsabb emlékkép a múltból, amely érintetlenül megmarad majd Samuel Adler emlékezetében, ez az utolsó kétségbeesett ölelkezés, és a könnyben úszó édesanyja lesz, akinek az öreg Volker ezredes fogta erősen a karját, és zsebkendővel integettek, miközben a vonat távolodott. Aznap lezárult a gyermekkora.