Helen Garner

A fájdalom háza

Egy gyilkossági tárgyalás története

Fordította
Vereckei Andrea

A fordítás az alábbi kiadásból készült:
Helen Garner: This House of Grief
Text Publishing, Melbourne, 2014

This project has been assisted by the Australian Government through Creative Australia, its principal arts investment and advisory body.
A fordítást az ausztrál kormány legfontosabb művészetfinanszírozó és tanácsadó testülete, a Creative Australia támogatta.

Copyright © Helen Garner, 2014
Published by arrangement with The Text Publishing Company, Melbourne
Hungarian translation © Vereckei Andrea, 2026

Victoria legfelsőbb bíróságának:
„…az élet e fájdalmas gazdagságában, az erő és jajveszékelés e házában…”

Kosztolányi Dezső: Esti Kornél

„A Farquharson-tárgyalásra mész? Kétféle reakciót kaptam erre. Kizárt, hogy ő tette. De nincs rá más magyarázat.”

Egy ügyvéd, aki 2007. november 16-án elsétált a legfelsőbb bíróság előtt

„Gyerekek halálára nincs elfogadható magyarázat.”

Leon Wieseltier: Kaddish

„Az életet két szinten éljük, akár gondolkodunk, akár cselekszünk: az egyiknek a tudatában vagyunk, a másikra csak következtethetünk, álmokból, elszólásokból és megmagyarázhatatlan viselkedésből.”

Janet Malcolm: The Purloined Clinic

Volt egyszer egy szorgalmas fickó, aki Victoriában élt, egy vidéki kisvárosban a feleségével és három kisfiával. A férfi takarítói fizetéséből tengették életüket, és lassacskán egy nagyobb házat építettek maguknak. A férfit derült égből villámcsapásként érte, amikor a felesége egy nap közölte vele, hogy már nem szereti. Nem akar többé a felesége lenni. Megkérte, hogy költözzön el. A gyerekek vele maradnak, mondta, a férfi akkor láthatja őket, amikor csak szeretné. Biztatta, hogy bármit vigyen el a házból. Az egyetlen, amit kért, és meg is kapott, az újabbik volt a két kocsijuk közül.

A szomorú férj fogta a párnáját, és elköltözött megözvegyült apjához, aki néhány utcányira lakott tőlük. Nem sokkal később annak a kőművesnek a társaságában látták a feleségét, akit a házaspár korábban felfogadott, hogy készítse el az alapot az új házukhoz. A férfi újjászületett keresztény volt, több gyerekkel, és saját, megromlott házassággal. A külön élő feleség hamarosan a templomba is elkísérte. Azután a férj észrevette, hogy a kőműves azzal az autóval furikázik a városban, amiért ő robotolt.

A történet eddig a pontig akár egy countrydal is lehetne, az elárult szerelem bús meséje, kicsit siránkozós, kicsit édes.

Csakhogy tíz hónappal később, épp sötétedés után, egy szeptemberi estén, 2005-ben, miközben a kidobott férj a fiúkat vitte vissza az anyjukhoz egy apák napi kiruccanás után, a régi, fehér Holden Commodore-ja lesodródott az útról, alig öt percre az otthonuktól, és belehajtott egy mesterséges víztározóba. A férfi kiszabadította magát a járműből, és kiúszott a partra. Az autó lesüllyedt a tó fenekére, és mindhárom gyerek vízbe fulladt.

Láttam a tévében, a hírekben. Éjszaka. Alacsony növényzet. Homályos, fekete víz. Elmosódott fények, egy helikopter. Férfiak láthatósági kabátban és sisakban. Itt valami nagyon rossz történt. Valami iszonyatos.

Ó, istenem, add, hogy baleset legyen!

Mindenki láthatja a helyet, ahol a gyerekek meghaltak. Délnyugat felé kihajtasz Melbourne-ből a Princes Highwayen, az országúton, amelyik körülöleli a kontinenst, megkerülöd Geelongot, és ellenállsz a kísértésnek, hogy lekanyarodj a Surf Coast-i leágazásnál, majd továbbhaladsz a szárazföld belseje felé Colac irányába, a Victoria délnyugati részén elterülő hatalmas vulkanikus síkságon.

2006 augusztusában, miután egy geelongi előzetes meghallgatáson a magisztrátus úgy döntött, hogy Robert Farquharsont háromrendbeli gyilkosság vádjával a legfelsőbb bíróság elé állítja, ezen az úton autóztam egy vasárnap reggel. Velem tartott egy régi barátom is. A férje nemrég hagyta el. A haját kihívóan vörösre festette, de az arca elgyötört volt, kifejezéstelenül szomorú. Két hatvanas éveiben járó nő. Mindketten megtaláltuk magunkban az erőt, hogy elviseljük – és egyben okozzuk is – a válással járó fájdalmat és megaláztatást.

Tavaszi nap volt. Elhajtottunk Geelong mellett, és hamarosan vadvirágoktól sárgálló legelők között suhantunk el, amelyek határát kerítés helyett mindössze egy-egy szélfogóként ültetett sötét ciprus jelezte. A hatalmas égbolton vakítóan fehér gomolyfelhők úsztak. A kísérőm és én gyerekkorunkban éveket töltöttünk ezen a vidéken. Ismerős volt a táj melankolikus szépsége, a domborzat óriási, sima lankái. Nyugat felé haladtunk a kétsávos autóúton, lehúzott ablakokkal, hogy beengedjük a friss levegőt.

Négy-öt kilométerre Winchelsea-től megláttuk magunk előtt a hosszan, komótosan emelkedő vasúti felüljárót. Ez az a hely? Elnémultunk. Felhajtottunk a mesterséges dombra. A tetejéről lenéztünk, és az út jobb oldalán megláttuk a sárgásbarna vizet az egyik legelőn – nem a farmokon szokásos praktikus négyszög alakú víztározót, hanem egy ovális, megnyúlt könnycsepphez hasonlatos, kecses, fákkal gyéren szegélyezett tavat. Déli partja párhuzamosan futott az út északi szélével, húsz-harminc méternyire az aszfalttól. Úgy képzeltem, hogy Farquharson autója egyszerűen lesodródott az út bal széléről; de ahhoz, hogy becsapódjon az út túloldalán található víztömegbe, a kocsinak irányt változtatva át kellett haladnia a középső fehér felezővonalon, majd a kelet felé tartó sávon és a szembejövő forgalmon. Ahogy lefelé gurultunk a felüljáró Winchelsea felőli végén, kényszerítve magunkat, hogy folyvást jobbra nézzünk, apró fehér kereszteket pillantottunk meg a térdig érő fűben, hármat, az út és a kerítés között. Elsuhantunk mellettük, mintha nem volna jogunk megállni.

Volt egy homályos elképzelésünk, miszerint hatezren élnek Winchelsea-ben, de a település határán álló tábla szerint a lakosság 1180 fő, és mire legurultunk a Winchelsea folyón átívelő, bazaltkőből épült hídhoz vezető lejtőn, majd fel a túlparton, és elhaladtunk egy sor üzlet és egy általános iskola mellett, meg is láttuk a város túlsó peremét. Egy ekkora helyen mindenki tud rólad mindent.

Körülbelül egy kilométerre a közigazgatási határtól lekanyarodtunk egy mellékútra, és kerestünk egy füves helyet, ahol megehetjük a szendvicseinket. Kínosan éreztük magunkat, már-már bűnösnek. Miért jöttünk ide? Halkan beszélgettünk, kerültük egymás tekintetét, a napsütötte legelőket bámultuk.

Szerinted igaz lehet a történet, amit a rendőröknek mesélt – hogy köhögőrohamot kapott, és elájult vezetés közben? Előfordul ilyesmi. Köhögési syncopénak hívják. A volt felesége megesküdött rá az előzetes meghallgatáson, hogy a férfi imádta a fiait. És akkor? Ha szeretsz valakit, az mióta jelenti, hogy sohasem akarnád megölni? A nő azt mondta, tragikus baleset volt – hogy a férfi sohasem ártott volna nekik. Az egész családja támogatja. A bíróságon a két nővére között ült, és a kezében vasalt zsebkendőt szorongatott. Még a volt feleség családja is azt mondta, hogy nem hibáztatják. De nem voltak fura rendőrségi bizonyítékok? A keréknyomok, amiket az autója hagyott? És elmenekült, nem? De. Otthagyta a gyerekeket a süllyedő autóban, és lestoppolt egy kocsit, hogy vigyék el a volt felesége házához. Tagbaszakadtnak nézett ki a fotókon – nagydarab pasas? Nem, alacsony és köpcös. A szeme duzzadt. Láttad közelről a meghallgatáson? Igen, tartotta nekem az ajtót. Rád mosolygott? Próbált. Lehet, hogy pszichopata – nem így férkőznek az ember bizalmába? Hogy elbűvölőek? Nem tűnt elbűvölőnek. Szörnyen nézett ki. Szerencsétlennek. Csak nem megsajnáltad? Nem tudom, hogy ez sajnálat volt-e. Nem tudom, mit vártam, de átlagos volt. Csak egy férfi.

A pár hektáros temető szélesen terült el a szabad ég alatt egy lejtős földdarabon, Winchelsea külső peremén. Föl-le sétáltunk a sorok között. Nem találtunk Farquharsonokat. Talán egy másik városból költöztek ide? De ahogy a kocsihoz vezető úton baktattunk visszafelé, a bozót mögött megláttam egy magas, csiszolt gránit sírkövet, rajta egy hosszú vezetéknévvel és három medál alakú fényképpel. Vonakodva közelebb mentünk… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Jogi szakértő dr. Fekete Balázs
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4707 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL