© Csatári Bence, 2024

© Kóbor János jogutódai, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Lektorálta Bálint Csaba

Borítófotó © Fortepan / Szalay Zoltán

A TEREMTÉS ELŐTT Életfogytig rock and roll – A zene csodája, a csoda zenéje

A zene misztikum, olyan csoda, amelyet szinte mindenki átélt már, vérmérsékletének és életkorának megfelelően különböző módokon. Valahonnan fentről jön, és akiknek megfelelő antennái vannak erre, mint az Omega együttes tagjainak, azok közvetíteni is tudják a sugallatot dallamok és hozzá írott szövegek formájában a befogadó közönségnek. Számos, különböző zenei képzettségű és más-más műfajban tevékenykedő muzsikus visszaemlékezése, személyes vallomása szól arról, hogy nem tudják pontosan megfogalmazni, honnan jött belőlük egyik vagy másik dallam, ami aztán sok százezrek vagy akár milliók fülébe, azon keresztül pedig a lelkébe is eljutott, hogy önálló életre keljen bennük és hatást gyakoroljon rájuk. Éppen ez a varázslat az, ami egy csipetnyi ünnepet tud csempészni a legszürkébb hétköznapokba is, és megvidámítja a szomorúsággal küzdőket, vagy legalábbis gyógyírt jelent nekik fájdalmaikra. De ugyanígy velünk van a zene életünk legtöbb pontján – Liszt Ferenc szimfonikus költeményének címe után szabadon: a bölcsőtől a sírig –, akkor is, amikor boldogok vagyunk, vagy beleszeretünk valakibe, de akkor is, amikor elengedjük szeretteinket.

A zene kiemeli az embert az állatvilágból: nem létezünk nélküle, és a világmindenség mára egyre erősödő zajából az arra hivatottak képesek kiszűrni azokat a hangokat és dallamokat, amelyeket aztán kották, lemezek vagy éppen internetre feltett hanganyagok formájában megjelenítenek a nagyérdeműnek. Így kel bennünk életre ez a kézzel meg nem fogható valóság, amelynek eredményeként zenész és közönsége a hétköznapokhoz képest más dimenzióba kerülhetnek a koncerteken vagy otthon, a zenegépük mellett. Akárcsak az ősemberek a maguk közösségeiben a varázslatok alkalmával, a modern kori koncerteken is révületbe esnek az emberek, egy ritmusra jár az agyuk, kis túlzással együtt dobban a szívük, s ezzel testet ölt a misztérium. Ez a csoda történt meg az Omega koncertjein csaknem hat évtizedig. Ahogy az „Éjféli koncert” című számukban énekelték: „Tízezer szív együtt dobol / Robban a hang és szilánkot szór.” Persze személyiség-, habitus- és hangulatfüggő, hogy az egyes embereknél mikor következik be a révület, és ízlése válogatja, hogy kinek-kinek miféle zenére mozdul meg az agya és a lelke. Ebből következően az is a misztikum kategóriájába sorolható, hogy miből lesz sláger, melyik zene tudja megérinteni az emberek tömegét úgy, hogy abból egy jól körülhatárolható társadalmi csoport számára metakommunikatív eszköz válik. Ezzel még a régi nagy slágergyárosok sem voltak tisztában teljes mértékben, Szenes Ivántól kezdve G. Dénes Györgyön (Zsütin) át Lovas Róbertig senkinek nem volt egyértelmű receptje a sikerre. Egy azonban biztos: az Omega világszerte sokszor és igen intenzíven találta el az emberek szívét és ízlését, és ezzel megteremtette a maga jól megérdemelt mítoszát. Mindenféle túlzás nélkül kijelenthetjük: zenészként, illetve sztárokként utat találtak az örökkévalósághoz, ami többféleképpen értendő. Egyrészt hozzásegítették az őket hallgatókat ahhoz, hogy ezen a misztériumon keresztül részesülhessenek a beavatásban, abban, hogy a zene által egy másféle világba repüljenek el. Másrészt zenéjüket örökül hagyták az utókornak, hiszen a későbbi generációk még akkor is hallgathatják őket, amikor ők már nem lesznek, s mindennek értékéből semmit sem von le az, hogy a később született zenészek is tettek le maradandót az asztalra. Erre mondta azt Hippokratész, hogy „Az élet rövid, a művészet végtelen.”

A zenetörténeti kutatások mára már világossá teszik: a zenészek sorsában nem kis különbség mutatkozik abban a tekintetben, hogy a vasfüggönytől keletre vagy nyugatra születtek és kellett befutniuk a pályájukat. Köztudott, hogy a keleti blokk művészeinek számos nehézséget kellett leküzdeniük a cenzúra és a kulturális élet monopolisztikus volta miatt, amit a nyugati kollégáiknak nem kellett átélniük. Érdekes módon azonban rengeteg hasonlóság is mutatkozik közöttük. Mindamellett ugyanis, hogy a Kádár-korszak idején a befutott magyar zenekarok egytől egyig Nyugatra vágytak – és ebben a legnagyobb eredményeket kétségkívül és elvitathatatlanul az Omega érte el –, meg kell jegyeznünk, hogy tekintélyes mennyiségű forgótőke vagy jól működő menedzsment hiányában egy kezdő brit rockzenekar is szinte ugyanazokkal a problémákkal küzdött, mint magyar társai. A Black Sabbath-gitáros és zeneszerző Tony Iommi memoárkötetében1 ugyanazokról a problémákról számol be, mint a magyar beat-rock hőskorának főszereplői. Egyebek mellett arról, hogy házilag kellett összeeszkábálniuk a hangszereiket, hangfalaikat, erősítőiket és egyéb műszaki felszereléseiket, a fellépéseik helyszínén biztosított hangtechnika pedig minden képzeletet alulmúlt. Így kezdte az Omega is, ám nekik a körülmények ellenére, és persze jó adag műszaki tudásuk eredményeképpen sikerült a magyar rocktörténet legnagyobb és legszínvonalasabb felszerelését létrehozni.

Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy a műfaj hőskorában a koncerteken a közönség tagjai Nyugaton és Keleten is gyakran egymásnak feszültek: számos klubban rendszeresen tömegverekedésekké fajultak a bulik, méghozzá ugyanazon a – valljuk meg: irracionális – alapon, hogy a srácok nem ugyanabból a városrészből jöttek. Az is a párhuzamokat erősíti, hogy egy-egy turnén miként bántak a hangszerekkel a szállítás során: ahogy a magyar zenekarok a Szovjetunióban jártak pórul, úgy az angolszászoknak kezdetben az Egyesült Királyság és Amerika területén kellett hasonlókat elszenvedniük. Még az egyes helyszíneken dolgozó technikusok felkészületlenségében is akad némi hasonlóság, hiszen a Black Sabbath is járt úgy, hogy leégtek az erősítőik, mert rosszul csatlakoztatták őket a helyi hálózatba – ugyanezt számos magyar beatbanda is megélte. Amikor pedig Tony Iommiéknak megadatott, hogy az Omega által is meghódított Svájcban lépjenek fel, szállás- és munkaadóik – ki gondolta volna ezt innen, a vasfüggönytől keletre – ugyanúgy elvették tőlük az útleveleiket, mint az Omegától a keleti blokk országaiban. Félelmetes hasonlóság, hogy a hetvenes évek elején a nyugati zenészek egy része sem tudta pontosan, mennyi lemezük fogyott el, és abban a tekintetben is ki voltak szolgáltatva a kiadójuknak, hogy miként reklámozzák őket. Sőt, a nyugati kiadóvállalatok éppúgy beleszóltak, hogy mi szerepeljen a lemezborítókon – igaz, odaát nem ideológiai megfontolások alapján döntöttek, hanem piaci szempontok szerint.

Ebből persze nem következik, hogy az Omegának pontosan ugyanazokkal a problémákkal kellett megküzdenie, mint a nyugati sztárbandáknak. Azt ugyanis nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a Kádár-rendszer mégiscsak egy diktatúra volt, vagy ahogy a párt mindenható vezetője és a szovjetek magyarországi helytartója, a korszak névadója fogalmazott: proletárdiktatúra. Ez pedig önmagában rányomta a bélyegét a zenekarok érvényesülési lehetőségeire, hiszen nem adatott meg nekik az, ami nyugati társaiknak: a szólás- és véleménynyilvánítási szabadság, illetve az összes többi polgári szabadságjog, ideértve időnként az utazás szabadságát is. Így, kordába szorítva kellett meghódítani a közönséget a magyarországi bandáknak, s ennek teljesítéséhez jó adag kompromisszumkészségre volt szükség, akár a pártállam ízlésterrorjára, akár a szocialista erkölcs – közelebbről soha meg nem határozott – vélt vagy valós elvárásaira, akár a meglehetősen kiszámíthatatlan és önhatalmúlag, térben és időben változóan működő, „Húzd meg, ereszd meg!” taktikát követő cenzúrára gondolunk. Emiatt egy magyar zenekar tagjai nyugati kollégáiknál jobban rá voltak szorulva egymásra, össze kellett tartaniuk, mert ha nem ezt tették, elsodorta őket az egypártrendszer cunamija. Így fordulhatott elő többek között az, hogy pusztán szolidaritásból olyan zenésztársaik nevét is felírták a dalok szerzői közé, akik ténylegesen nem voltak alkotók, hogy ők is kaphassanak szerzői jogdíjat. De emiatt eshetett meg számos esetben, hogy ha valaki lebetegedett, kiálltak mellette, és ha kellett, adtak neki a gázsiból úgy is, hogy aznap este színpadra sem lépett. Ez is jól mutatja, hogy a rockzenélés csapatjáték, amelynek játékszabályait illik és érdemes betartani, különben könnyen elveszhetnek a sikerhez fűzött vérmes remények.

Az Omega 1976. augusztus 28-án a Kisstadionban

A Kádár-rendszer alatt egy zenekar karrierjében vízválasztó volt, hogy kiadhatnak-e nagylemezt vagy sem. Ez az Omegának – a koncertlemezeket nem, és csak a magyar nyelvű hanghordozókat számítva – 13 alkalommal adatott meg a kommunizmus évei alatt, s azután is újabb négy stúdióalbummal bővítették repertoárjukat, nem beszélve az angol nyelvű lemezekről és a kislemezekről. A Magyar Hanglemezgyártó Vállalatot (MHV)2 nem kizárólag a profit érdekelte – bár az kétségkívül nagyon –, hanem az is, hogy az általuk felkarolt zenekar mennyire lóg vagy nem lóg ki a sorból a szocialista ideológia szempontjából, és így állt ehhez a kérdéshez a többi könnyűzenei intézmény is. A felügyeleti szervek pártapparatcsikjainak és az állami monopolcégek vezetőinek az volt az optimális megoldás, ha a zenészek beálltak a sorba, nem fejtettek ki ellenállást a rendszerrel szemben, miközben fülbemászó, a lehető legtöbb embert megérintő dalokat írtak. Az Omega ilyen szempontból kiállta a próbát, bár azt nem állíthatjuk, hogy a rendszer kegyeltjei lettek volna, amikor a populáris kultúrával foglalkozó intézmények az öncenzúra eszköztárát is felvonultatva keresték a számukra legmegfelelőbb együtteseket. Ha azonban a művészek nem feleltek meg a szocialista etika vagy valamely pártkorifeus kívánalmainak, akkor habozás nélkül elengedték a kezüket. Nyugaton elképzelhetetlennek számított, hogy egy lelki vagy alkotói válságba került zenészt a menedzsmentje ne segített volna ki a gödörből: ha kellett, alkohol- vagy drogelvonókúrára küldték, és szükség esetén a hozzátartozóival is tartották a kapcsolatot. Ne legyünk naivak: mindezt nem emberbaráti szeretetből tették, hanem azért, hogy – Rákosi Mátyás szavaival élve – ne egyék meg az aranytojást tojó tyúkot, és az a jövőben is teljesítse kötelességét. Ezzel végső soron jótékony hatást gyakoroltak a zeneirodalomra, hiszen jó néhány tehetséget megmentettek a kortársaknak és az utókornak, nem úgy, mint keleti, nemegyszer botcsinálta kollégáik, akik gondolkodás nélkül szembefordultak azokkal, akik tehetségesek voltak ugyan, de nem tartották be a számukra előírt pártállami játékszabályokat. Nos, az utóbbiaknak nagyon hamar elvágták a boldogulásuk útját, a kárvallottak pedig örülhettek, ha nem lehetetlenítették el őket teljesen, hanem engedték disszidálni. Idetartozik, hogy bár az Omegát talán soha nem fenyegette a teljes mellőzöttség veszélye, még így is felmerült bennük az emigrálás gondolata, hiszen szélesebbre tárhatták volna a világhírnévhez vezető kapukat. A korabeli közvélemény és a szakma többsége által is őstehetségnek tartott Radics Béla családját ugyanakkor soha nem kereste meg egyetlen csinovnyik sem, hogy elejét vegye mértéktelen alkoholizmusának, ehelyett minden bizonnyal tudatosan hagyták, hadd rombolja le egészségét, illetve a legvégén saját nimbuszát is. Amikor már maga a rendszer is fogatlan oroszlánt látott benne, még arra sem vették a fáradságot az operatív tisztek, hogy állambiztonsági jelentést kérjenek róla, holott az egyik ügynök ezt önként felajánlotta. Édesanyját is csak akkor kereste meg az Országos Rendező Iroda (ORI)3 vezetősége, amikor a temetését szervezték. Ekkor Csanádi Lajos, az ORI igazgatási és jogi osztályvezetője levélben fordult az egyedül maradt anyához a „gitárkirály” legendás Gibsonja ügyében. Jobb későn, mint soha.

Az Omegát pályafutásuk során a szocialista ideológia elvei mentén és a pártapparatcsikok változó hozzáállásából fakadóan többféleképpen ítélték meg. Volt, amikor majdnem magukra hagyták őket és civil kurázsijukra bízták, hogyan maradnak életben; volt, amikor elviselték a jelenlétüket; néha pedig a maguk módján elnézték, ahogy próbáltak előbbre jutni. Az 1989 előtti időszak éppen ezért érdekes és izgalmas, egyúttal tanulságos a ma felnövekvő nemzedékek számára. Egyrészt kirajzolódik belőle egy rendszer kórképe, az, hogy miként működött a pártállami rendszer kultúrpolitikájának könnyűzenei szelete, másrészt azt is megtudhatjuk, miként sikerült túlélni ezt a szűk három évtizedet egy olyan együttesnek, amely minden magyar formáció közül a legközelebb állt a világhírnévhez, sőt bizonyos értelemben el is érte azt. Ezt tartalmazza a kötet „Ótestamentum” című része, arról pedig, hogy mi történt a szabad világban, a rendszerváltás után a zenekarral, hogyan jutottak el – stílszerűen fogalmazva – alfától Omegáig, az „Újtestamentum” szól. Meglehetősen változatos, sok kanyart és vargabetűt tartalmaz mindkét rész, de biztosak lehetünk benne, hogy ennek az egyedülálló karriernek minden részlete rejteget tanulságokat és érdekességeket a fiatalabb és idősebb generációknak egyaránt. Talán nem túlzás azt mondani, az Omega és benne Kóbor János hagyatéka a kortárs és az utókor kulturális élete szempontjából egyaránt megkerülhetetlen.

ÓTESTAMENTUM

I. GENEZIS Az Omega alfája (1943–1959)

Abban az évben, amikor az Omega két legemblematikusabb figurája, Kóbor János és Benkő László, valamint a dobos Laux József megszületett, nem épp a legnyugodtabb idők jártak a világra. 1943-ban tombolt az erőszak, addig soha nem látott mértékben dúlt a világégés. Ember embernek lett farkasa, több tízmilliónyian veszítették életüket a második világháborúban, miközben a későbbi beatgeneráció prominensei meglátták a napvilágot. Benkő László például éppen azon a napon, június 12-én, amikor nagybaczoni Nagy Vilmost leváltották a honvédelmi miniszteri posztról, és helyette Csatay Lajost nevezte ki Horthy Miklós, amiben jócskán szerepe lehetett a Don-kanyarban elszenvedett katasztrófának. Ez utóbbi során mintegy 130 ezer honfitársunk halt vagy sebesült meg, illetve esett hadifogságba. Ennek a generációnak nem volt éppen könnyű és felhőtlen gyerekkora: sokan apa nélkül, csonka családban nőttek fel a háború szörnyűségei következtében, és szinte az egész társadalom megismerkedett a nélkülözéssel és a nyomorral. A háború végén, 1945-ben a pincék rejtekéből előmerészkedő anyák karjukon gyermekükkel kenyérért és vízért álltak sorba a lerombolt, fegyverekkel feldúlt, üszkös Budapesten, és sok feleség hiába várta haza a fronton megölt vagy hadifogságba esett férjét, miközben akár öt-hat éhes kisgyerek száját is be kellett otthon tömni. És egyik szörnyűség jött a másik után: a háború végéhez közeledve a megszálló szovjet Vörös Hadsereg katonái magyar asszonyok, lányok tízezreit becstelenítették meg bestiálisan. A megaláztatások elültével a kommunista rémuralom következett, a kezdeti lépések után egyre erőteljesebben és erőszakosabban.

Sorban állók a Rákóczi téri vásárcsarnoknál 1946-ban

Kóbor János és Benkő László alig voltak ötévesek, és óvodába jártak, míg az egyéves Mihály Tamás minden bizonnyal az első, bizonytalan lépéseit tette meg, amikor 1948-ban lezajlott a „fordulat éve”, a Szovjetunióból kézi vezérléssel irányított, számos törvénytelenséget elkövető kommunista hatalomátvétel. Debreczeni Ferenc dobos éppen ebben az évben született Gyöngyösön, Molnár György „Elefánt” pedig csak a rákövetkező esztendőben, 1949-ben kezdte meg földi pályafutását Budapesten. A majdani Omega tagjai – azok, akik már éltek közülük – kisgyermekként aligha törődtek azzal, hogy Magyarországon a kommunisták 1947-ben elcsalták a „kékcédulás” választásokat, amit felhasználtak az egypártrendszer kiépítésére és a demokratikus pártok „felszalámizálására”, amelynek következtében 1948-ban létre is jött az egypártrendszer, s ezzel szinte egy időben az egyházak elveszítették az iskoláikat. (1950-ben aztán nyolc gimnáziumot megtarthatott a három történelmi keresztény felekezet.) Amikor Kóbor és Benkő 1949-ben általános iskolába kezdett járni, már lebonyolították az első egypárti választásokat, amelynek eredménye nem lehetett kérdéses, hiszen csak a népfrontos jelöltekre lehetett szavazni, akik viszont kizárólag kommunisták – akkori nevén: a Magyar Dolgozók Pártja tagjai – vagy hozzájuk lojális politikusok lehettek. A legidősebb későbbi Omega-tagok a Rákosi-korszak fojtó légkörében járták ki az általános iskola alsó tagozatát. 1953-ban meghalt Sztálin, és ezzel némileg enyhült a diktatúra a keleti blokk országaiban: nálunk Nagy Imre alakíthatta meg – persze szovjet utasításra – első kormányát. Az öröm nem tartott sokáig, 1955-ben gyorsan megindult a visszarendeződés, ám a szellemet többé nem lehetett visszadugaszolni a palackba: 1953-ban Kelet-Berlinben, 1956-ban pedig Lengyelországban indultak meg antikommunista mozgalmak, felkelések, amelynek csúcspontja egyértelműen az 1956-os magyar forradalom és szabadságharc volt. Kóborék ekkor már 13 éves kamaszok voltak, így jól emlékezhettek a felemelő és sokszor tragikus történésekre. Ennek egyik, a zenészek akaratától teljesen független visszacsengése a Gammapolis című lemezük címadó számában hallható, de erről majd később.

Barikád az 1956-os forradalom napjaiban a Fehérvári út elején, a Váli utca torkolatánál, néhány lépésnyire Kóbor János általános iskolájától

Nem voltak a szerencse fiai az 1956-ban kamaszodó generáció tagjai, hiszen a szovjet megszálló csapatok és a Kádár-bábkormány erői véres kézzel és iszonyú brutalitással verték le a magyar népfelkelést, így a hőn áhított felszabadulás elmaradt, vagy legalábbis váratott magára további 33 évet. Ennélfogva maradt az egypártrendszer, amelynek rigorózus keretei között voltak kénytelenek álmaikat tovább szőni a majdani beatgeneráció lassan szárnyukat próbálgató tagjai. Ez egyúttal a nagy uniformizálás korszaka is volt, ami nem kedvezett a szürkeségből egyébként is kitörni vágyó fiatalságnak, nem beszélve a zenészekről, akik a későbbiekben a hangos muzsikaszón kívül extravagáns öltözködésükkel és viselkedésükkel is felhívták magukra a figyelmet és kiváltották a rendszer rosszallását. Ne felejtsük el: amikor Magyarországon a szovjet tankok dübörgése adta meg a magas C-t, Amerikában már két éve a rock and roll tette ugyanezt, hála Bill Haley szerzeményének, a „Rock Around the Clock”-nak, illetve Elvis Presley első kislemezének, és minden zeneszámnak, ami utána jött.

A Kádár-rendszer hajnalán Kóborék is megismerkedtek az „átkos imperializmus mételyével”, a mindenkit megérintő új zenei stílussal, a rock and rollal, amely nem pusztán zenei irányzat volt, hanem életérzés, és amelyet hallgatva a magyar fiatalok kis időre a földi édenkertben, azaz Amerikában és Nyugat-Európában érezhették magukat. Erről a világról azonban olyannyira kevés információ állt rendelkezésükre, hogy még azt is csak az innen-onnan, nyugati rokonoktól, barátoktól, ismerősöktől elkunyerált zenei magazinok képsorai alapján próbálták meg összerakni, hogyan kell erre az elementárisan ható zenére táncolni. Több-kevesebb sikerrel jártak, ahogy a muzsikával próbálkozók is, amikor a Radio Luxembourg4 vagy a Szabad Európa Rádió5 adásaiból igyekeztek a zenéket „leszedni”. Előfordult, hogy egyik nap csak egy szám első, másik nap a második felét tudták felvenni, mert lekeverték a műsort, és a közötte lévő esetleges űrt a saját fantáziájukkal egészítették ki. Sokszor jöttek ki furcsa zeneszámok ezekből a házi megoldásokból, de azok, akiknek – az evangélium szavait némiképp átértelmezve – volt fülük a hallásra, jól megoldották a feladatot, és sikert arattak barátaik körében, főleg ha nem egyedül, hanem együttesben adták elő a dalaikat. Így a társaságok középpontjába kerültek, nem utolsósorban pedig a lányok kedvenceivé váltak.

A Szabad Európa Rádió szerkesztősége 1955-ben

A populáris zene (amelyet nyelvünk furcsamód – talán a magyar néplélek is szerepet játszik ebben – nem a „vidám”, hanem a „könnyű” jelzővel különböztet meg a komolyzenétől) persze csípte a Kádár-rendszer legtöbb vezetőjének a szemét, nem kis részben újdonsült sznobériájukból fakadó elitista hozzáállásuk miatt. Aczél György6 lekezelő felsőbbrendűséggel, alig burkoltan sértő szándékkal egyenesen úgy fogalmazott: „az ember nem disznó, hogy mindent megegyen”.7 Ebből következően minden bizonnyal jobban esett neki elénekelni egy jó kis csasztuskát vagy valamiféle ízes kommunista tömegdalt, netán beülni egy operaelőadásra – ez utóbbival nincs is semmi baj –, mint meghallgatni egy Omega-koncertet. Nem is nagyon látták a magyar kulturális élet mindenható urát popzenei koncerten megjelenni. Ő nem akarta összepiszkítani a kezét holmi beatbandákkal, inkább leosztotta a feladatot a pártközpontnak és a kultúrával foglalkozó minisztériumnak. Nemhiába titulálták Tamkó Sirató Károly után szabadon a Kádár-rendszerben mindvégig a „miniszter első felettesének”. Többnyire azonban a megbízott csinovnyikok sem értettek a könnyűzenéhez, vagy ha értettek is, nem viseltettek túl pozitív érzelmekkel iránta. Ez persze nem csoda, hiszen nem volt honnan megismerniük a műfajt, következésképp meg sem szerethették, de ha véletlenül mégis közelebbi tapasztalatokat szereztek, akkor is idegenkedtek az újszerű kifejezésmódtól. Ezzel összefüggésben általános jelenségnek számított, hogy minél lejjebb helyezkedett el egy pártapparatcsik a képzeletbeli ranglétrán, annál szigorúbb volt a pop- és rockzenészekkel szemben, hiszen felettesei vélt vagy valós elvárásait akarta 100, vagy még inkább 110 százalékosan teljesíteni. Emiatt nemegyszer az alsóbb beosztottak túlkapásait felsőbb utasításokkal kellett megakadályozni. Más oka is volt azonban annak, hogy a pártállami vezetők tartózkodón viseltettek a könnyűzene iránt: féltették a népszerűségüket, és nem esett jól nekik, hogy míg egy-egy pártrendezvényre kötelező jelleggel kellett toborozni az „érdeklődőket”, addig egy-egy jó kis rockkoncertre tömegével tódultak az emberek. A május 1-jei felvonulásokon a fiatalok nem a saját akaratukból cipelték az állami vezetők fényképeit, miközben a jazz, a rock and roll, majd a beat túlfűtött hangulatú bulijaira szinte kiváltság lett bejutni, sokszor többen maradtak kint a klubok előtt, mint ahányan bejutottak. (A tényszerűség kedvéért persze el kell mondanunk, hogy a legfelkapottabb helyekre pár száz embernél több nemigen fért be, de az is igaz, hogy a klubok hamarosan gomba módra kezdtek szaporodni a fővárosban.)

Eközben Nyugaton – a korábban említett hasonlóságok ellenére és mellett – már szabadon zajonghattak a beatbandák, és alapvetően a kereslet-kínálat viszonya határozta meg, hogy melyik zenekar és klub marad életben, melyik virágzik és melyik szünteti meg működését. Ezzel szemben a szocialista viszonyok között működő csapatok a pártállami rendszer koordinátáinak megfelelően voltak kénytelenek megtalálni a számításaikat. De még a zenerajongó fiatalságnak is olyan előírásoknak és elvárásoknak kellett megfelelniük, amelyeket polgári demokratikus viszonyok között józan ésszel felfogni sem lehetett. A Budai Ifjúsági Parkba8 például a lányoknak tilos volt térd fölött végződő szoknyában bemenni, a fiúknak a kezdetekkor kötelező volt a fehér ing és a nyakkendő, nem növeszthettek hosszú hajat, és persze egy fiú csak egy lánnyal, egy lány pedig csak egy fiúval táncolhatott egyszerre, vagyis elvileg tilos volt a lekérés és a többes mulatozás. Így már érthető, hogy az Omega az egyik slágerében az 1958-as boogie-woogie klubot valamiféle távoli, közelebbről meg nem határozott helyre képzelte el, nem pedig Magyarországra.

A Budai Ifjúsági Park és közönsége 1963-ban

Ezzel párhuzamosan viszont a pártállam kiépítette a maga könnyűzenei rendszerét, amelynek középpontjában két, egymással sokszor kibékíthetetlen elvárás állt: egyrészt a szocialista ideológiának való megfelelés, másrészt az anyagi jövedelemszerzés kívánalma. Előbbi jórészt gátolta, utóbbi azonban esetenként segítette a zenekarok, így az Omega sorsát. Az első tényezőhöz tartozik, hogy a párt Központi Bizottsága 1958. július 25-én fogadta el művelődéspolitikai irányelveit,9 amelyben a párt vezető plénuma leszögezte – mintegy előre felmentve magát az esetleges későbbi kudarcok miatt –, hogy a közélet többi területéhez képest a kulturális területen tarthat legtovább a szocializmus alapjainak lerakása. A késedelmet azzal magyarázták, hogy a polgári réteg a művelődés szinte minden ágában előnyre tett szert a munkássággal és a parasztsággal szemben, ami egyfajta kultúrharcra sarkallta a kommunista pártot. Nem lehet kétségünk afelől, hogy a proletariátus és a parasztság hídfőállásainak megszerzése és megerősítése a kulturális életben bizony a könnyűzenében is erősen éreztette hatását, ami a későbbiekben egyértelműen kijelölte az Omega pályafutásának mozgásterét is. Másrészt viszont a könnyűzenei intézményeket komoly mértékben befolyásolta a profitorientáltság, így alapvetően olyan zenekarokkal működtek együtt, akik hasznot hajtottak nekik, vagyis jól játszottak és népszerűek voltak. Az Omega az évek során ilyen együttessé nőtte ki magát, s a velük egy időben induló bandák – még ha az elején úgy tűnt is, hogy hasonló szinten vannak – szépen lassan szinte kivétel nélkül lemaradtak mögötte. Ehhez persze nemcsak elszántság, tehetség, kitartás és megfelelő műszaki háttér, hanem zenei képzettség, a műfaj iránti magasfokú érzék és megfelelő mennyiségű rafinéria is kellett.

Amikor az Omega majdani tagjai 1959-től két, egymással párhuzamosan futó zenekarban kezdtek el zenélni, már sokat hallhattak a kádári éra visszásságairól és szörnyűségeiről. Kádárék a szovjet hadsereggel a hátuk mögött kíméletlenül megtorolták a forradalom és szabadságharc történéseit, s ez meghatározta az egész ország, így az omegások későbbi sorsát is. Tudhattak a megtorlás egyéni tragédiáiról, amelyeknek során emberek tízezrei kerültek börtönbe, és több száz honfitársunk került bitófára pusztán azért, mert egy jobb, szabadabb életért küzdött. Miután végbement a kommunista egypártrendszerhez való visszarendeződés, 1958. június 16-án pedig kivégezték Nagy Imrét és társait – igaz, a halálos ítélet végrehajtásáról csak egy eldugott hír jelent meg a lapokban –, senki számára nem maradt kétséges, hogy ezzel a rendszerrel mostantól együtt kell élni. Így tehát ehhez a nemkívánatos helyzethez kellett alkalmazkodniuk az embereknek, a kamaszodó későbbi Omega-tagok pedig látták, hogy a felnőttek a környezetükben sorra kötik a maguk kis alkuit, amelyek a túlélésüket biztosítják.

Persze Kóbor János, Benkő László és Laux József 1959-ben, 16 évesen még nem lehetett teljes mértékben tisztában a rendszer szörnyűségeivel, noha azt feltehetően tudták, vagy legalábbis érezték, hogy az a politikai-gazdasági-kulturális közeg, amelyben élniük kell, egyáltalán nincs rendjén, hiába szajkózza folyamatosan a pártállam, hogy ez a létező világok legjobbika. Ám valószínűleg nem is ez érdekelte őket elsősorban, hanem azok a jóízű zenélések, amelyek a beatgeneráció legidősebb tagjait már ekkoriban megérintették. Első gimnáziumi évük egybeesett a kádári megtorlás kezdetével, de ők megpróbálták ettől függetleníteni magukat, és az államilag zavart rádióadókon, valamint a nyugati rokonoktól, barátoktól kapott lemezeiken hallgatták nagy példaképeiket, a rock and roll sztárokat. A lehúzott redőnyök mögött, sokszor a szülők tudta nélkül rendezett házibulikon – amelyekről a beépített ügynökök szorgalmasan jelentettek – felcsendülhettek az akkor még tiltott zeneszámok, amelyekre őrült táncolásba kezdtek, és a rendszer, bár mindenütt voltak spiclijei, bizonyos határok között hagyta őket kibontakozni. A hatalom ugyanis lassan belátta, hogy kell valami szelep, amelyen keresztül az emberek, főleg a fiatalok levezethetik a feszültségüket. Nem akarták, hogy 1956 megismétlődjék. 1957. január 25-én a Kommunista Ifjúsági Szövetség (KISZ) megalapításáról szóló ülésén éppen ezért fogalmazta meg az MSZMP Ideiglenes Intéző Bizottsága, hogy mivel a fiatalok többsége nem áll a Kádár-kormány mellett, szükség van a könnyűzenei élet megszervezésére. Az ominózus tanácskozáson id. Földes László, a későbbi rockzenész, Földes László (Hobo) apja Kádárékkal egyetértésben a helyzet megoldásának kulcsát az ifjúság szórakoztatásában látta, amelynek élére „természetesen” a KISZ-t kellett állítani.

Ω

Az Omega története és az őket körülvevő korabeli világ nem érthető meg, vagy legalábbis nehezebben értelmezhető a tagok előéletének rövid áttekintése nélkül. Mecky, a gyermekkorod talán kevéssé ismert még a rajongóid előtt is. Milyen családi környezetben nőttél fel?

Budai értelmiségi családból származom, szüleim friss diplomás közgazdászok voltak, amikor 1943. május 17-én megszülettem. Ekkor a második világháború már túl volt a sztálingrádi fordulaton, amelynek során a támadó német csapatok 1943. február 2-án megadták magukat a szovjeteknek, és a front visszafelé indult el, bár ebből én természetesen mit sem érzékeltem. Később anyukám a Pénzügyi Kutatóintézetnél dolgozott, apukám pedig a Magyar Nemzeti Bankban kezdte, majd a Pénzügyminisztériumban egészen a miniszteri főtanácsosi címig vitte, de szakmai rátermettsége ellenére nem lehetett vezető beosztásban a kommunizmus idején, mert nem lépett be a pártba. Engem a pénzügyek soha nem érdekeltek, igaz, gyerekkorom első emlékei közé tartozik, amikor a pengőt kötegszámra söpörték össze az utcán, miután 1946. augusztus 1-jén bevezették a forintot. A pénzügyek helyett inkább az építészet vonzott, apai nagyapám is építészmérnök volt, dolgozott Németországban, Svájcban, Ausztriában és a Közel-Keleten is. Ettől indíttatva a családi legendárium szerint már az óvodás ballagásomkor is egy vonalzót cipeltem a hátamon. Én az építészetet inkább művészetnek tekintem, mint reáliának. Később, a Budapesti Műszaki Egyetemen leginkább a középületek – stadionok, színházak – tervezése felé orientálódtam, bár a szakmában végül nem töltöttem el egy percet sem. A diplomamunkám egyébként egy balatonboglári hotel megálmodása volt, ami persze – a többiek munkáival együtt – nem valósult meg, de nem is ez volt a cél. Viszont később a hűvösvölgyi lakásomat többször is átépíttettem a saját terveim alapján.

Mecky 1980-ban a Modori utcai háza mellett építi a stúdióját

Ha már szóba kerültek a nagyszüleid, a távolabbi felmenőkről mit lehet tudni?

Egytől egyig sváb ősökkel rendelkezem, a török kiűzése után telepítették be őket a Habsburgok, többek között a Fekete-erdő vidékéről. A Tolna megyei Bátaszéken van a család ősi fészke mind apai, mind anyai ágon. Nagyon vegyes foglalkozásúak voltak a XIX. századi rokonaim, a földművesek és az iparosok mellett pap és tanító is akadt közöttük. Érdekesség, hogy amikor megszülettem, mind a nyolc dédszülőm élt még, egytől egyig kilencven év felett haltak meg, de volt, aki elérte a százesztendős kort is, ő az 1848–1849-es forradalom és szabadságharc idején született, és hatévesen ott voltam a temetésén. A legfiatalabb dédszülőm pedig egy másik jeles magyar történelmi esemény, a kiegyezés évében, 1867-ben látta meg a napvilágot. A német anyanyelv ápolására az egész família nagy hangsúlyt fektetett, bennem viszont éppen azért keltett rossz érzéseket, mert magyarnak éreztem magam, kisgyerekkoromban ágáltam az ellen, hogy németül beszéljek. Nagyapám még akcentussal beszélte a magyart, a „b” hangok helyett rendszeresen „p”-t mondott. Ehhez kapcsolódik egy kedves kis anekdota. Amikor a Mártonvölgy utcában építkezett a család nagyapám vezetésével – ott laktam később 1965 és 1972 között –, gimnáziumi osztálytársaimmal segédmunkát vállaltunk, még napidíjat is kaptunk érte. Laux Józsi is velünk tartott, de valahogy neki nehéznek bizonyult a gerenda, amit cipeltünk a lépcsőn felfelé, megbotlott, és elejtette, de úgy, hogy a nagyapám sípcsontjára esett. Szerencsére nem tört el. Ez azonban nem tartotta vissza a nagyfatert attól, hogy ne fakadjon ki a következő akcentusos keresetlen mondatban: „Passzad meg a te seggedet, Blöró!” Ez a zenekarban aztán szállóigévé vált.

Laux József 1969-ben

A háborúk hogy befolyásolták a család életét?

Nagy mértékben, hiszen apai nagypapám, aki építész volt, harcolt az olasz fronton az első világháborúban. Apám a másodikat viszont megúszta egy sportsérülés miatt, amit az egyetemi csapatban szedett össze. A második világháború idején a család egy ideig a Hamzsabégi úton lakott, ami alig száz méterre volt a vasúti sínektől, így fordulhatott elő, hogy a házunk az elsők között kapott bombatalálatot. Emiatt elköltöztünk a Fillér utca és az Ezredes utca sarkán álló házba, amit az előzőhöz hasonlóan szintén nagyapám tervezett, ám azt is szétlőtték a szovjetek. Előtte viszont 1944–1945 telén szüleim elmondása alapján sokat szánkóztunk, miközben a fejünk fölött zúgtak a gránátok. Ma már mosolygunk rajta, de akkor az a véres valóságot jelentette, hogy ahova mi mentünk, azt a házat bombatalálat érte. Nagyapám a közvetlen életveszély miatt ekkor ment le Bátaszékre, mi pedig az anyukámmal, aki a húgommal volt várandós, kalandos úton, tehervonaton mentünk utána, mert a menetrend szerinti járatok megszűntek. A szovjet és a német katonák felváltva masíroztak arrafelé, egyáltalán nem volt veszélytelen vállalkozás, akár le is lőhettek volna bennünket. De aztán befejeződött a háború, és a húgom éppen a béke napján, az európai háború végén, 1945. május 8-án látta meg a napvilágot.

Ezután rögtön fel is költöztetek Budapestre?

Nem, még több mint egy évig lent maradtunk a nagyszüleimnél, amíg apámék rendezték a soraikat a fővárosban, ahol végül a XI. kerületi Ulászló utcában jutottunk egy szintén szétlőtt és lerombolt lakáshoz. Összességében is nagyon magán viselte a háború nyomait az a környék, a Feneketlen-tó például teljesen elhanyagolt, elvadult lett. Itt éltünk sokáig, és még kamaszkoromban is pontosan tudtuk, hol vannak fel nem robbant gránátok, a tűzszerészek nem győzték őket hatástalanítani. Első osztályos koromban az egyik osztálytársunkat is egy ilyen ölte meg. 1946 őszén beírattak a Károli Gáspár téri evangélikus óvodába, annak ellenére, hogy mi katolikusok vagyunk, mivel a háború miatt nagyon kevés ovi volt akkor a környéken. Nemigen értettem először a köszönést – Erős vár a mi Istenünk –, de aztán az óvónő megmagyarázta, és megszoktam.

A XI. kerületi Károli Gáspár tér az ötvenes években

Az 1946-os esztendő a svábok életében különösen nagy traumát jelentett, hiszen ebben az évben kezdődött meg a világháborús bűntettek miatt kollektív bűnösként kezelt magyarországi német kisebbség kitelepítése.10 A ti családotok hogy élte ezt meg?

Nagyon nehezen, mert a felmenőim között mindenki Bátaszéken élő német ajkú volt. Apai nagymamám mindig a csodaszép Béccsel példálózott, a férje pedig, mint mondtam, erős német akcentussal beszélt. Ennek ellenére mindegyikük magyarnak vallotta magát. Anyukám apukája földművesként tevékenykedett, ő halmozottan hátrányos helyzetbe került, mert nem volt elég a német származása, emellett még kuláknak is minősítették. Bátaszéken a futballpályára terelték össze a svábokat, meghatározták, hogy mennyi poggyászuk lehet, aztán fel is út, le is út. Az építész nagypapám azonban nem volt hajlandó távozni. Idekötötték a gyökerei, mindig azt hangoztatta, hogy „nem fél ezektől”. És igaza is lett, nem bántották. Apám és anyám is itthon tudott maradni. Ők úgy úszták meg, hogy már a fővárosban voltak pályakezdőként, amikor ez az egész történt a szülőfalujukban, ahol nyilvántartották őket. A család anyai ágát viszont egytől egyig kitelepítették, marhavagonokba zsúfolták őket, míg a Drezda közeli Thalheimbe nem értek. Ott aztán kitessékelték őket a szerelvényből, és menjen mindenki, amerre lát. Egy helybéli család nyúlt a hónuk alá, szállást is adott nekik, de aztán anyukám testvére kereket oldott, és Köln közelében telepedett le, ott vette el egy hentes lányát feleségül. Végül anyai nagymamám is odaköltözött a közelükbe. Jó érzékkel választottak maguknak lakhelyet, sokkal jobban jártak, mintha az NDK-ban maradtak volna. Az igazi nagy tragédia számukra az volt, hogy el kellett hagyniuk a hazájukat, amit a kinti jólét sem tudott feledtetni. Ha bármikor hazahívták volna őket, azonnal jöttek volna. Emlékszem, sok finom édességet kaptunk tőlük gyerekkorunkban, meg is állapítottam magamban, hogy az nem lehet olyan rossz hely, ahol még a csoki is sokkal finomabb, mint nálunk. Az onnan származó farmerek és rock and roll lemezek pedig kamaszkoromban játszottak fontos szerepet.

Az általános iskola első időszaka milyen nyomokat hagyott benned?

1949-ben, a Rákosi-korszak indulásával szinte egy időben iratkoztam be a Váli utcai általános iskolába (ebben az épületben van jelenleg a XI. kerületi József Attila Gimnázium), éppen akkor, amikor a romeltakarítást és a gazdaság újraindítását célzó első hároméves terv szépen lassan a végéhez közeledett.11 Arra emlékszem, hogy még akkor is jártam hittanra, de a reverendás tanárunk szigora miatt nem szerettem, ráadásul a kommunista propaganda is rengeteget szidalmazta a klérust. Nagypapám mindenesetre az akkori szóhasználattal élve reakciósnak minősült. Ő még élénken emlékezett a Tanácsköztársaság vörösterrorjára, de saját és családja érdekében nyíltan soha nem vállalta fel a nézeteit, és nekem is ezt tanácsolta. Mindamellett le kell szögeznünk, hogy a tanári kar nagy többsége a Horthy-korszakban szocializálódott, ezért nagy hányadukat eleinte nehéz volt rávenni a kommunizmus melletti kiállásra. Az évek múltával persze más lett a helyzet. Szerintem egyébként a Horthy-korszaknak számos jó vívmánya is volt, bár az antiszemitizmus erősödése beárnyékolja a megítélését. Azt is tudom, hogy az Ulászló utcában a mellettünk lakó Böhm Géza bácsiék átvészelték a holokausztot. A Rákosi-rendszer visszásságairól, törvénytelenségeiről viszont alig szereztem tudomást, hiszen kisgyerek voltam, és a szüleim sem nagyon osztottak meg velem semmit, mert amikor a rendszert szidták, akkor mindig suttogtak. Egyszer egy félmondatot azért elkaptam: valamelyikük azt mondta, hogy ezt már úgysem fogják engedni az amerikaiak. Hogy mit, azt nem tudtam, de utólag szinte biztos vagyok benne, hogy a törvénytelenségekre gondoltak. A terrorral azonban életközelből nem találkoztam, legfeljebb annyira, hogy sok egyenruhás alakot láttam, és a fegyvereik félelmet keltettek bennem.

A kisdobos–úttörő–KISZ-ranglétrát mennyire sikerült bejárnod?

Semennyire, aminek prózai magyarázata van, nem pedig az, hogy nagy ellenálló lettem volna. Az történt ugyanis, hogy első osztályban kivették a mandulámat, és éppen akkor rendezték az avatásunkat, amikor a műtétem volt. Amikor jelentkeztem a tanító néninél, kijelentette, hogy nem érdekes, majd jövőre megkapom a kisdobosnyakkendőt. Aztán ez szép lassan elsikkadt, és a következő évben már én sem erőltettem a dolgot, amire nagyapám mosolygósan megjegyezte, hogy nem olyan nagy baj az. Emiatt aztán nem lehettem a későbbiekben sem úttörő, sem KISZ-tag.

A polgári neveltetésből fakadóan, gondolom, könyvekben sem volt hiány otthon.

Így van, bár nagyapám a háború elől Bátaszékre menekítette a maga könyveit, főleg az enciklopédikus és antológiajellegű köteteket, így többek között a Pallas, a Révai és a Tolnai nagylexikon-sorozatokat, de Brehm Az állatok világa című alapvetését is. Amikor ott nyaraltam, a foci mellett a legtöbb időt olvasással töltöttem. De az Ulászló utcában is rengeteg könyvünk volt, ott inkább a szépirodalomra helyezték a hangsúlyt. Megvolt Jókai Mór és Mikszáth Kálmán összes regénye, illetve az akkoriban többé-kevésbé tiltólistán lévő Kodolányi János is képviseltette magát a könyvespolcainkon. Mondta is apám, hogy ne nagyon beszéljek róla az iskolában. Érdekes módon az első olvasmányélményem a Nibelung-legenda volt, különösen Siegfried és a sárkány harca ragadta meg a fantáziámat, de persze Brünhilda, a harcias amazon is ugyanúgy érdekelt. Jó volt elképzelni ezeket a jeleneteket. Talán ez az, ami a mai generációknál már hiányzik. A sok technikai kütyü miatt rengeteg vizuális inger éri őket, de éppen emiatt egyre kevesebb az, amit a saját fantáziájukkal teremtenek meg. Aztán a Robinson Crusoe -n és a Nagy indiánkönyv ön keresztül eljutottam a Pál utcai fiúk ig és az Egri csillagok ig. Nagyban tudtam azonosulni a Pál utcaiak bandázásával, grundjaival, hiszen mi is ezt az életet éltük.

Nyugodtan kijelenthetem, hogy a mi generációnk még nagyon sokat olvasott, egymásnak adogattuk és cserélgettük a könyveket. Oscar Wilde nagy mondásait kijegyzeteltük, és alkalmasint idézgettük is őket. Vicces, de nagyon sokáig azt hittük, hogy May Károly (Karl May) és Verne Gyula (Jules Verne) magyar volt, azt viszont nem tudtuk, hogy a P. Howard álnév Rejtő Jenőt takarja. A többiektől némiképp eltérően Nietzsche filozófiájára is felkaptam a fejem, megfogott a kijelentés, hogy „Isten halott”. Édesapám mondta is, hogy ezzel ne nagyon dicsekedjek, mert a kommunisták Hitler főideológusának tartják. Sokkal később, amikor a koncertjeink előtt felcsendült Richard Strausstól az Imigyen szóla Zarathustra néhány taktusa, többen azzal jöttek, hogy Nietzsche náci volt, holott ez csacsiság. Az egész egyébként onnan ered, hogy amikor a németek 1941. június 22-én megtámadták a Szovjetuniót, akkor a rádiójuk a bejelentéskor ezt a zenét játszotta. De ettől még nem lesz valaki náci.

Egy klasszikus műveltségű polgári családban nemcsak a könyvekre, hanem a zenére is nagy hangsúlyt helyeznek. Milyen zenéket hallgattál általános iskolás korodban?

A népzenét nem különösebben kedveltem, nem nagyon hatott meg, amikor azt kellett énekelnünk, hogy „A part alatt, a part alatt, három varjú kaszál, három varjú kaszál”. Ugyanígy a hagyományos tánczene sem érintett meg, szenvelgősnek, érzelgősnek tartottam. Apukámnak nagy lemezgyűjteménye volt még a háború előttről, 78-as fordulatszámmal, de a lemezjátszónkhoz nem lehetett tűt kapni, ezért varrótűből kellett otthon fabrikálni. Szüleim nagyon szerették az operákat, és amikor nem tudtak hova tenni, hatéves koromtól már engem is elvittek magukkal az előadásokra. Az Operaház akusztikája csodálatos volt, és a hangulata is vonzott, mert ott sokkal jobban lehetett élvezni a zenét, mint a rádióban. Így szerettem meg én is az operákat. Az első élményem Verdi A trubadúrja volt, amiben az fogott meg, hogy a történet végig tragikus, a toronyáriánál már bőgtem. Onnantól kezdve minden Verdi-operát látni akartam, szüleim pedig teljesítették a kívánságomat, volt, amelyiket még filmen is láttam. Ezután következett Puccini és Mascagni, azokat is mind szerettem. Leoncavallo Bajazzókja volt az első, amelynél úgy éreztem, hogy túlzásba viszik az áriázást. Ezután váltottam az operettre, a Honthy Hannával előadott Csárdáskirálynő kifejezetten tetszett, ahogy Huszka Jenő zeneművei is. Ebben az is szerepet játszott, hogy igazi hungarikumokról van szó. Anyukám ezt követően a Zeneakadémiára is elvitt, az első, amit ott hallottam, Liszt Ferenc Les Préludes-je volt. Ott kezdtem el értékelni az ének nélküli, instrumentális műveket, és nagy rajongója lettem Lisztnek. Olyannyira, hogy utánaolvastam az életének, ami még rokonszenvesebbé tette a szememben, mert mint kiderült, nagyon jó menedzsernek is bizonyult. Ha jobban belegondolunk, ő volt az első magyar származású nemzetközi „rocksztár”, a maga idejében népes rajongótábort tudhatott magáénak.

A Rákosi-rendszer a társadalom jó részét vegzálta vagy nyomorba döntötte. Neked milyen benyomásaid voltak erről az időszakról?

Hallottam az ország erőltetett, mindenféle természeti tényezőt figyelmen kívül hagyó iparosításáról, de persze nem sokat törődtem ezzel. Annál inkább lelkesítettek az 1948-as londoni és az 1952-es helsinki olimpián elért bravúros magyar eredmények, utóbbin az azóta sem megismételt harmadik helyezést értük el az éremtáblázaton 16 arany-, 10 ezüst- és 16 bronzéremmel. A sport állami támogatásának volt köszönhető a Népstadion 1953. augusztus 20-i átadása. Azt a stadiont az akkori világ legnagyobb sportlétesítményének szánták, de végül ezt a csúcsot nem sikerült elérnie. Ott voltam az ünnepélyes avatón, ahol a Szpartak Moszkvát a Budapesti Honvéd futballcsapata finoman ugyan, de 3 : 2-re megverte. Persze Sztálin 1953. március 5-i halálhírére is emlékszem, átjárta az egész országot, zúgtak a szirénák a temetés ideje alatt, és a felnőttek beszélgetéseiből azt a következtetést vontam le, hogy sokan valamiféle változásra számítanak. Az első Nagy Imre-kormány (1953–1955) lazított is egy kicsit a gyeplőn, de ez nem tartott sokáig, 1955-ben visszajöttek a keményvonalasok.

A Népstadion ünnepélyes átadása 1953. augusztus 20-án

De ezúttal az ő uralmuk bizonyult átmenetinek, és a társadalmi erjedés végül elvezetett 1956-hoz. A forradalom és szabadságharc idején 13 éves voltál. Milyen emlékeid vannak erről?

Apám a brit rádióból tájékozódott, és a felnőttek elszólásaiból én is éreztem, hogy gyűlik az elégedetlenség. Ennyi idősen – nyolcadik osztályba jártam – már odafigyeltem a körülöttem zajló eseményekre, érzékeltem az éppen zajló folyamatokat. Ettől függetlenül a legfontosabb azon az őszön is a két nyolcadik osztály focicsapatának összecsapása volt, aminek mindig a rákövetkező tavaszon volt a visszavágója. Mit ad Isten, az A és a B osztály – én az utóbbiba jártam – rangadóját éppen október 23-ára tűztük ki, és az iskola mögötti egyik focipályán bonyolítottuk le. Az eset pikantériája, hogy nem akart vége szakadni a meccsnek, mert az volt az általunk kreált szabály, hogy legalább két góllal kellett megnyerni ezt a – képletesen szólva – vérre menő találkozót. Nem bírtunk egymással, így már jóval sötétedés után abban állapodtunk meg, hogy egy következő alkalommal folytatjuk, mert már alig láttuk egymást a rossz világítás miatt, és persze fáradtak is voltunk. Akkor még nem tudhattuk, hogy a világtörténelem ezekre a napokra Budapestre költözik, és a továbbiakban már nem feltétlenül az lesz a legfontosabb, hogy milyen eredményre jutunk egymással a focipályán.

A szüleitek nem aggódtak értetek?

Ó, dehogynem, rögtön azzal fogadtak, hogy hol a fenében jártam, még egy atyai pofon is elcsattant. Már csak azért is jogos volt a félelmük, mert a Műegyetem, a forradalmi mozgalom egyik kiindulópontja nagyon közel volt az iskolánkhoz. De nekünk eszünk ágában sem volt odamenni, minket a foci foglalkoztatott. Aztán, miután megtudtam apáméktól, mi történt, egyből összeraktam magamban, hogy miért hallottuk azt a nagy zajt a közelünkben a játék közben.

Mi volt az, ami végképp megfogott téged ebben a forradalomban?

Az volt benne a lelkesítő, hogy az emberek ki merték mondani a véleményüket, úgy az értelmiségiek, mint a munkások. A tömeg együtt erős volt, és fel sem merült senkiben, hogy akár beléjük is lövethetnek – ahogy ez sajnos később számos alkalommal meg is történt. Amikor ezekről a tragikus szörnyűségekről tudomást szereztünk, komolyan elgondolkodtunk rajta, vajon hova torkollik mindez a későbbiekben. Október 24-én és az azt követő napokon még jártunk ugyan iskolába, de már nem igazán folyt oktatás, sőt úgy láttuk, a tanárok is kezdtek más hangot megütni a megszólalásaikban. Szimpátiával beszéltek a felkelésről, és minket is élénken foglalkoztattak a napról napra bekövetkező történések. Ekkor már az is felmerülhetett bizonyos körökben, mondom ezt így utólag, hogy a semlegességi státuszunk kivívásának éppen ez a forradalom az ára, mert sokan úgy vélekedtek, hogy amit az osztrák sógorok a diplomáciájukkal értek el, azt nekünk vérrel és verítékkel kell megszerezni. Az újdonság erejével hatott ránk, hogy koalíciós alapon alakult meg a Nagy Imre-kormány október 28-án. Igaz, kicsit csalódottak voltunk, hogy nem egy igazi demokrata alakította meg a végrehajtó hatalom csúcsszervét, de mégiscsak az volt bennünk, hogy legalább Rákosiék eltakarodnak az országból. Összességében az egész helyzetre a bizonytalanság volt a jellemző, senki nem tudta, hova fejlődhetnek vagy fajulhatnak az újabb és újabb fejlemények. A fogságból kiengedett Mindszenty József bíboros, esztergomi érsek rádióbeszédére is felkaptuk a fejünket, ahogy az is revelációval bírt, hogy a katonaság egy része, élükön Maléter Pállal, átállt a forradalmárok mellé. Abban viszont nem bízhattunk, hogy a Nyugat megsegít bennünket, bármennyire is ezt próbálta elhitetni a magyarokkal a Szabad Európa Rádió. Sajnos sokan be is dőltek ennek.

Azt szokták mondani, hogy egy forradalom eredményességének az az igazi fokmérője, hogy a hatalom fegyveres erőit mennyire tudja megnyerni magának.

Igen, és ez 1956-ban részben bekövetkezni látszott. Ugyanakkor hallottunk a szuezi válságról is, ami némiképp elterelte a nemzetközi közvélemény figyelmét a mi forradalmunkról. A családunkra ez annyiban volt hatással, hogy nagyapám az új német juhászkutyáját Nasszernak nevezte el. Az előzőt az akkor világrekordot jelentő infláció emlékére Billiónak keresztelte el, az ő kimúlása után jött a családba Nasszer. Elég vicces volt, amikor kiment az udvarra, és elkezdte szólítgatni. Apukámnak egyébként a forradalmi napokban nem tetszett, hogy újra elkezdődött az „urambátyámozás” a Pénzügyminisztériumban, polgári értékrendet valló emberként ez számára visszatetsző volt, olyan érzése lett, mintha a régi arisztokrácia akart volna visszajönni a hatalomba.

Utólag viszont láthatjuk, hogy nem erről volt szó. Mikortól nem kellett már iskolába járnotok?

Emlékeim szerint október 28-ától, amikor mai szóhasználattal élve extra őszi szünetet rendelt el a vezetőség, ami egyébként szüretkor néha más tanévekben is előfordult. A diákok között ezután már nem volt sok kommunikáció, de volt egy nagyjából tízfős csapat, amely összetartott, mert közel laktunk egymáshoz. Ekkor már jártuk a várost, tisztában voltunk azzal, hol zajlanak a legádázabb csetepaték, de szerencsére élőben csatajelenetet nem láttunk. Viszont a Bartók Béla úton, a Móricz Zsigmond körtérhez közel eső részén, a Szabadság (későbbi nevén Bartók) mozi előtt láttam egy elesett szovjet katonát több napig heverni. Gyanús volt, hogy megéghetett, mert egészen összetöpörödött a holtteste. Döbbenetes volt, hogy a boltok mennyire ki voltak fosztva, az ellátás akadozott. Mai fejjel nézve talán azt is mondhatnánk, hogy a gazdasági teljesítőképességünk határára érkeztünk, vidékről hozták fel az élelmet a fővárosba. Egy romantikus szerelmi történet keretében ezt a problémát is érintettük az „Ötvenhatos lány” című számunkban, amit a forradalom kitörésének hatvanadik évfordulójára írtunk 2016-ban. November 3-ától aztán a gyerekeket már élelmiszerért sem engedték ki az utcára, ez a családfők feladata lett. A dolog az egyszerű emberek szempontjából azért volt aggasztó, mert polgárháborús helyzet alakult ki: a magyar ávósok lőttek a forradalmár fiatalokra és az átállt magyar katonákra, miközben a szovjet csapatok rajtaütésszerűen portyáztak. De mi volt ez a november 4-én kezdődő szovjet támadáshoz képest!

A forradalom és szabadságharc leverését mennyire éltétek meg tragédiaként?

November 4-én vasárnap, a szovjet intervenció kezdetekor még sötét volt, amikor megszólaltak a szirénák, és mi lerohantunk az óvóhelyre. Emlékszem, nagy sietségemben véletlenül felkapcsoltam a villanyt a lépcsőházban, mire a felnőttek jól leszidtak, mondván, hogy így könnyen az ellenség célpontjává válhatunk. Itt hallgattuk meg a Szabad Kossuth Rádió utolsó adását, amelyben Nagy Imre bejelentette, hogy a Szovjetunió megtámadott bennünket, és a magyar csapatok harcban állnak. Ez utóbbihoz azért a legtöbben nem sok reményt fűztek, és igazuk is lett, néhány nap alatt eltiport bennünket a „nagy testvér”. Utólag azt kell mondanom, Nagy Imre óriási szereptévesztésben volt, és a legkisebb realitásérzékről sem tett tanúbizonyságot, hiszen olyan volt ez a harc, mint amikor Dávid nekiment Góliátnak, azzal a különbséggel, hogy itt Dávidnak semmi esélye nem volt. Kádár nevét akkoriban éppen hogy csak ízlelgettük, legalábbis én csak a Nagy Imre-kormányból hallottam róla.

Fel sem merült komolyan, hogy disszidáljatok?

Nem igazán. Pedig lett volna rá lehetőségünk, hiszen a nagybátyám eljött volna értünk Bécsbe, de se a nagyapám, se apukám nem akarta elhagyni az országot. Ennek én csak örültem, mert sok barátom, haverom és ismerősöm volt itthon, és semmi kedvem nem volt új életet kezdeni. Az osztálytársaim közül azonban elég sokan hagytak itt minket, egész kis foghíjak alakultak ki a padsorokban, amikor újra visszamentünk az iskolába. Lehet, hogy az „ötvenhatos lány”, akivel együtt álltunk sorba kenyérért, és akivel többször megbeszéltük, hogy másnap találkozunk, szintén disszidált a szüleivel, mert a forradalom leverését követően már nem láttam. De az is lehet, hogy máshová mentek, mert azt a házat, ahol lakott, a földszintig lerombolták a szovjet támadók. Borzalmas, szívszaggató látvány volt akkoriban a körtér és környéke, egészen a háború utáni Budapestet idézte. Sokan mondják, hogy errefelé nagyobb károkat okoztak a szovjetek 1956-ban, mint 1945-ben. A srácokkal elnéztünk az iskolánk felé, de láttuk, hogy a főlépcsőház teljesen leszakadt, így be sem lehetett menni a bejáraton. Abban az évben már nem mentünk suliba, helyette a szüleink levittek minket Bátaszékre a rokonokhoz, miközben ők fennmaradtak Budapesten. 1957 januárjára némileg konszolidálódott a helyzet, akkor jöttünk vissza tanulni, nagypapámtól pedig megtudtuk, hogy Nagy Imrééket elrabolták a jugoszláv nagykövetségről, és a romániai Snagovba hurcolták házi őrizetbe.12 Sokszor az volt az érzésem vele kapcsolatban, mintha feltett szándéka lett volna, hogy mártír legyen, mindenesetre Kádárék és a szovjetek szempontjából elég rendesen túllőtt a célon.

Az iskola újrakezdése milyen hangulatban telt?

Érdekes módon, amikor január 10-e körül visszajöttünk, azt tapasztaltuk, hogy mindenki kerülni igyekszik a témát, tanárok és diákok egyaránt. Egyrészt azért, mert nem tudta senki pontosan, hogy most mit is értünk el valójában, megérte-e egyáltalán lázadni. Másrészt pedig nyilvánvalóan mindenki tisztában volt vele, hogy tartanunk kell a szánkat, mert akár csak egyetlen, 1956 mellett elhangzott szó is végzetes lehet a feleslegesen fecsegők számára. Kádárról mindenki tudta, hogy a szovjetek bábja, ezért a családunkban senki nem várt tőle semmi jót. Tudtuk, hogy ő lesz a „rendcsináló”, de azt is el kellett ismerni, hogy a későbbiekben, a megtorlások levezénylése után a Rákosi-érához képest engedett a gyeplő szorításából. Történelmi tanulmányaink alapján világos volt, hogy a Kárpát-medence, azon belül is Buda, majd később Budapest mindig is valamelyik nagyhatalom célpontja volt, így nem kellett különösebben csodálkozni azon, ha a szovjetek is szemet vetettek rá. Mindamellett azért büszkék voltunk arra, hogy néhány hónap erejéig mindenki Magyarországról beszélt. A nyugati rokonainktól is ilyen pozitív visszajelzéseket kaptunk, sőt még Elvis Presley is dalban üzent a magyar forradalmároknak és emigránsoknak. 1956-ban egyébként, még a forradalom előtt, két természeti kataklizma is lezajlott, egy árvíz január közepétől március közepéig a Dunán és egy földrengés Dunaharasztiban január 12-én. A baj tehát furcsa módon tényleg nem járt egyedül.

És volt még valami, ami megemelte a nemzeti önbecsülésünket. Az 1956-os melbourne-i olimpián 9 arany-, 10 ezüst- és 7 bronzérmet nyertünk, ami pompás eredménynek számított, főleg hogy a magyarok a megtorlás árnyékában vettek rajta részt. A csapat tagjai közül sokan haza sem tértek, vagy csak nagy kerülővel, több hónapos csúszással utaztak vissza Magyarországra. Az 1952-es Aranycsapat tagjai közül jó néhányan szintén kint maradtak egy dél-amerikai turné után.

Amikor november végén elkezdődött a világ legrangosabb sportversenye, én már nagy rajongóként leginkább erre koncentráltam, minden szabadidőmben a külföldi rádióközvetítéseket hallgattam, és a forradalom emlékét felülírta a sportláz. A „melbourne-i vérfürdő” históriáját azonban kénytelen vagyok cáfolni. Beszéltem az aranyérmes vízilabdacsapat több tagjával, és bizony ők egybehangzóan úgy emlékeztek, hogy a szovjetek nem akartak direkt keresztbe tenni nekünk. Szerintük még Zádor Ervin fejsérülése is belefért a belemenés kategóriájába, hiszen ez a sportág a keménységéről híres. Persze a helyi sajtó kiszolgálta az ott lévő sok magyar emigráns igényét, és jól felfújták az ügyet, amiből végül a magyarok jöttek ki erkölcsi győztesként. De sportemberként azt kell mondanom, hogy a játéktérre sosem szabad bevinni a politikát, még a csapatsportágakban sem.

Köztudomású rólad, hogy nagy példaképeid nyomán már gyerekkorodban elkezdtél aktívan, versenyszerűen sportolni. Hogy lett belőled atléta?

A Dohánygyári Kinizsi kölyökcsapatában kezdtem futballozni, amit a MAFC (Műegyetemi Atlétikai és Football Club) edzőjének hatására 1957-ben felcseréltem a 110 méteres gátfutásra. Eleinte furcsállottam a tanácsot, de aztán beláttam, hogy igaza volt, ebben a számban tudtam igazán kiemelkedőt nyújtani. Azzal is kecsegtetett, hogy ha rendesen edzek, kijuthatok az 1964-es tokiói olimpiára. Amikor viszont egy budapesti vendégszereplésük alkalmával megláttam az amerikai „fekete párducokat”, tudatosodott bennem, hogy nekem a világszíntéren semmi keresnivalóm, annyival gyorsabbak voltak nálunk. Kedvemet szegte az is, hogy ifjúsági korban felemelték a gát magasságát 91 centiméterre, ráadásul egy porcleválást is elszenvedtem, ami végképp eloszlatta az illúzióimat. Ennek ellenére 1960-ban még ifjúsági válogatott gátfutó lettem. Az 1959-es zenekar-alapításunk azonban alapvetően másfelé vitte a figyelmemet. Egy évvel később aztán, annak érdekében, hogy az egyetemi felvételimen minél több pontot gyűjtsek, átigazoltam a MAFC kosárlabdacsapatába, Szabó János (Dzsoni) javaslatára. Azzal vett rá a dologra, hogy felemlegette: se KISZ-tag nem vagyok, se a származásom nem megfelelő, nem árt, ha aktívan részt veszek majd az egyetemi sportéletben. Kapóra jöttem neki az irányító posztra. Bár alacsonynak tartottam magam a 184 centiméteremmel, de szüksége lehetett rám, mert a felsőbb évfolyamokból éppen akkoriban mentek át a felnőttcsapatba páran, mások mellett Frenreisz – későbbi nevén Bujtor – István. Nem mellékesen az egyetemi felvételimmel együtt halasztást kaptam a katonaság alól, és az élet szerencsésen úgy hozta, hogy az egyetem elvégzése után sem kellett bevonulnom. Az 1943-ban született korosztálynak ugyanis azt mondták, hogy ha felvettek minket valamelyik felsőoktatási intézménybe, akkor elegendő a diploma megszerzése után elmennünk katonának. Csakhogy mire elvégeztük, megváltozott a rendszer, és bevezették az előfelvételit, ami azt jelentette, hogy az egyetem előtt kellett teljesíteni a sorkatonai kötelezettséget. Így aztán, ezekkel a véletlenekkel végül úgy, ahogy van, megúsztam a honvédségi kötelezettséget. Egyébként 1961-ben több későbbi Omega-tagot is felvettek a Műegyetemre, csak alacsonyabb pontszámmal, ami azt jelentette, hogy nekik egy évet az előkészítő évfolyamon kellett tölteniük.

Kóbor János gimnáziumi bizonyítványa az 1957–58-as tanévből

A gimnáziumi éveitek javarészt egybeesnek a kádári erőszakszervezet kiépülésével. A korabeli sajtó nemigen számolt be a megtorlásokról, ezért csak utólagosan merül fel a kérdés: milyen volt gimnazistának lenni a bitófák árnyékában?

Amikor 1957-től középiskolás lettem a József Attila Gimnáziumban, sok minden lekötött bennünket, a sport, ezen belül is a foci, és ekkor kezdtünk el érdeklődni a lányok iránt, ami azért különösen érdekes, mert nálunk külön fiú- és külön lányosztályok voltak. Szóval a megtorlásokkal nemigen foglalkoztunk.

Érdekes összefüggés, vagy inkább véletlen egybeesés, hogy az új típusú könnyűzene is ekkoriban szüremkedett be Nyugatról.

Nyugat-Németországban élő nagymamám 1958 karácsonyán küldte el nekem az első rock and roll lemezemet, mégpedig egy Elvis Presley-korongot, ami minden korábbi zenei élményemet egy csapásra elsöpörte annak ellenére, hogy a hivatalos propaganda az amerikai imperializmus káros hajtásaként ítélte el ezt a stílust. Ettől függetlenül, sőt talán éppen emiatt még édesebb lett a tiltott gyümölcs, rokonaim pedig továbbra is előszeretettel küldözgették a jobbnál jobb, nagy kincsnek számító albumokat. Éppen azokban az években kezdtünk átállni a csehszlovákiai gyártmányú mikrobarázdás lemezjátszókra. Addig nem is tudtuk volna ezeket lejátszani, tehát ez is szerencsésen alakult. 1959-ben már Cliff Richard és a Shadows lemezét kaptam, ami közelebb állt hozzám, mert brit volt és nem amerikai. Az jutott róluk eszembe, hogy milyen jó nekik: velem nagyjából egykorúak, és azt csinálják, amit szeretnek, ráadásul még népszerűek is. Azt gondoltam, ezt nekem, nekünk is meg kellene próbálni.

TARTALOM

A teremtés előtt – Életfogytig rock and roll
A zene csodája, a csoda zenéje

Ótestamentum

I. Genezis
Az Omega alfája (1943–1959)

II. Bemutatás a Templomban, avagy prelúdium és fúga
Gimnazista elődzenekarokból egyetemista Omega (1959–1967)

III. A kezdeti csodatételek
Az első aranykor (1967–1971)

IV. A csodák folytatódnak
Csak azért is áttörés a nyugati piacon (1971–1975)

V. Az örömhír terjesztése világszerte és egy kicsit még azon is túl
Űrodüsszeia a Csillagok útján (1975–1980)

VI. Új kihívások az igeterjesztésben
Új hullámos stílusváltás (1980–1988)

VII. Szentháromság nélkül
Átmeneti leállás (1988–1994)

Újtestamentum

VIII. Özönvíz: Omegázás – Ó, megázás!
A modern kori Omega (1994–2004)

IX. A hét trombitaszó – és ami utána jött
Az utolsó évek (2004–2021)

Utóhang a szférákból

A képek forrása és tulajdonjoga

Jegyzetek

A kézirat elkészítését az NKA Ismeretterjesztés és Környezetkultúra Kollégiuma alkotói támogatásban részesítette.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

ISBN 978 963 620 523 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Plaster – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Zilla Slab – SIL Open Font License