KEPES ANDRÁS

VILÁGKÉP

Átdolgozott, bővített kiadás

Kepes András művei az Open Books gondozásában:

A boldog hülye és az okos depressziós

Tövispuszta

© Kepes András, 2016, 2017, 2021

© Open Books, 2021

A borítókép

Athanasius Kircher: Bábel tornya (1679, metszet)
című képének felhasználásával készült

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borító Rajka Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-045-3

TARTALOM

Előszó az új kiadáshoz

Mivé lett a világ?

Civilizálatlan civilizációk

Párbeszéd vagy perbeszéd

„Mi” és „ők”

Lenne ön iszlám terrorista?

Az önigazolás tébolya

A „szabadság fáklyája”

Kik vagyunk? Mik vagyunk?

„Kelet” és „Nyugat”

A Jó és a Gonosz

A hős halála

Sorsfordulók

Válságok és választások

Világi rítusok

Az esküvő titkai

„Ha jól viselkedsz, kapsz szexet!”

Szűzen a házasságba

Ágyban vagy agyban dől el?

Mamánk hátsó szeme

Woody Allen második legkedvesebb szerve

Férfiszerep, női szerep

Férfias nők, nőies férfiak?

Házasság, boldogság

Monogám és poligám pockok

A családi kör négyszögesítése

Ajándék gyerek

Hogyan (ne) rontsuk el gyermekünket?

A boldog élet titka

A mindenség dimenziója

Tisztálkodás, tisztulás

A természet drogériája

Fügefalevél helyett

Kaja, pia, mulatság

Vendégség

A kultúrák gyomra

Ahány ház, annyi szokás

Nádból, kőből, tehénszarból

Milliomosok kalyibája

A férfiakat fölfalja a sivatag

Útjelzők nélkül

Iskola a vaginában

A „bűnös nagyváros”

Testen innen, testen túl

Papa „betép”

Holt lelkek

Átmenet

A Nyugat előszobájában

A digitális invázió

Újratervezés

Civilizáció = együttműködés

Nietzsche halott, mondta Isten

Jegyzetek

Állítsák meg a Földet! Ki akarok szállni!

(graffiti)

Előszó az új kiadáshoz

A Világkép első kiadásában azt írtam, ez a könyv csupán amolyan világpillanatkép, hiszen végső válaszok nincsenek, csak végső kérdések, amiket újra és újra fel kell tennünk. De nem gondoltam volna, hogy alig néhány hónappal később már a boltokba kerül a bővített változat, most pedig az újabb, átdolgozott kiadás. Az első kiadás óta eltelt fél évtized során olyan változások történtek a világban – a világjárványtól, a populizmus terjedésén, a geopolitikai erőviszonyok változásán és az Európai Unión belüli konfliktusokon át, a hírek és információk hitelvesztéséig –, amelyek új szempontokat vetettek fel és további gondolkodásra késztettek. Egy új kiadás egyben alkalmat kínál arra is, hogy helyesbítsük a hibákat, illetve kifüstöljük a nyomda ördögeit, helyet adva néhány újabbnak, ahogy ez már ilyenkor lenni szokott.

A Bábel tornyáról szóló bibliai példázat valójában nem a nyelvről szól, hiszen naponta tapasztaljuk, hogy azonos nyelven is képesek vagyunk félreérteni egymást. A fortélyos isteni büntetés, a meg nem értés metaforája arra figyelmeztet, hogy csak kevélységünk és önzésünk legyűrésével tudjuk megtörni a mindent elpusztító zűrzavar átkát.

Gyerekkoromtól több földrészen éltem, és azóta foglalkoztat, milyen nyomot hagytak bennem a különböző kultúrák, hogyan befolyásolták a gondolkodásom, általában miként vagyunk képesek összecsiszolódni más kultúrákkal és értékrendekkel.

Ami egykor számomra személyes dilemma volt, az mára milliókat érintő kérdéssé vált. Úgy érzem, a hagyományos normák és klisék már nem alkalmasak korunk problémáinak megoldására, minden kultúra a saját válságával küzd. Rájöttem, kérdéseim megválaszolásában, de még abban is, hogy a megfelelő kérdéseket feltegyem, korábban az akadályozott, hogy született bölcsészként csupán a kultúra felől közelítettem. Időbe tellett, míg felismertem, hogy a válaszok az evolúcióban, a biokémiában, az agykutatásban, a hálózatelméletben, a civilizációs elméletekben, a szociálpszichológiában, a pszichológiában és a viselkedéstudományban, a kulturális antropológiában, a történelemben, a politológiában, a közgazdaságtanban, a kommunikációelméletben, és még ki tudja, hány másik tudományágban együttesen vannak elrejtve. Csak az összefüggések ismeretében juthatunk el még a jó kérdésekig is.

Amazónia, az Andok, a Sziklás-hegység, a Távol-Kelet, az indiai szubkontinens, a mongol sztyeppék, a marokkói sivatag őslakosai körében, a dalai láma udvarában és a többi kultúrában eltöltött napok arra ösztönöztek, hogy más perspektívából gondoljam végig azt a civilizációt, amelyben születtem és felnőttem. Az eszmefuttatásaimhoz választott példatár egy része ismerős lehet az olvasónak, hiszen a személyes életemből vett helyzeteken túl, érthető módon, elsősorban saját munkáimra, a hetvenes évek rádiós és a nyolcvanas évek „stúdiós” riportjaira, illetve a kilencvenes és a kétezres években az Apropó, a Desszert, a Világfalu és a Különös történetek című televíziós sorozataim készítése során átélt élményeimre támaszkodtam.

Köszönet illeti tudós barátaimat – elsősorban Forgács Józsefet (Joseph P. Forgas) –, akik gondolataikkal inspiráltak, ismerőseimet, barátaimat, akik útjaim során megismertettek saját kultúrájukkal, valamint munkatársaimat, akik műsoraim anyaggyűjtésében, szerkesztésében, a végső forma kialakításában kritikáikkal és tanácsaikkal segítettek.

Köszönöm Halmos Ádámnak, aki egy évtizedig győzködött, írjak könyvet a különböző kultúrákban szerzett tapasztalataimról, a Libri Kiadó, majd az Open Books igazgatójaként pedig munkatársai-val együtt egyengette e könyv sikerét.

Hálával tartozom feleségemnek, gyermekeimnek a szeretetteljes támogatásért és a könyvben is hasznosított meglátásaikért.

És végül köszönöm az olvasóknak, hogy már az első kiadásokat is megkülönböztetett érdeklődéssel fogadták.

Budapest, 2021. augusztus

Kepes András

MIVÉ LETT A VILÁG?

Gyerekkoromat keresem a Földközi-tenger partján, a libanoni fővárosban. Csavargok a fehérlő bérházak, a sós, tengeri levegőn foszladozó paloták és a bombák szaggatta telkek közt tekergő utcákon. Bejrút alaposan megváltozott azóta; egykori utcánkat sem találom. Nyolcéves voltam akkoriban, főként autóval közlekedtünk, a várost a fecskeszárnyú Buick ablakán át felvillanó emlékképekben őrzöm. Most élvezem, hogy gyalogosan rovom az utcákat, ülök a tengerparti sétány kávéházaiban, nézem a vízből kiemelkedő cukorsüveg sziklákat, fürkészem az emberek arcát, és belesek a zsúfolt arab üzletekbe.

Egy földbe süllyedt, félhomályba bukó antikvárium ajtaján át arabeszkkel díszített, sárgult könyvektől roskadó polcokra látni. A pult mögött barázdált arcú öregember áll, feje búbján fehér horgolt sapka. Egy antikvárius biztosan jól ismeri a várost, gondolom, de tévedek; ő sem tudja, merre van a Rue Ibrahim Hourani, ahol laktunk. „A telefonszámunkra is emlékszem” – mondom, hátha az segít. Franciául beszélünk, de arabul szakadnak fel belőlem a számok emlékfoszlányai: „ohádasrintnensetmijotméni” – ahogy annak idején a szüleim kisgyerekként belém verték, hogy értesíteni tudják őket, ha eltévednék. Magam is meglepődöm, hogy az öreg megért, és komoly arccal tárcsázni kezdi a számot. Hirtelen átvillan az agyamon a képtelen ötlet, hogy apám veszi fel a telefont a vonal túlsó végén, vagy inkább a túlvilágról – hiszen már rég nem él szegény. Emlékeimben fél évszázadot ugrom vissza az időben; apám fiatalabb, mint most én, fehér lenöltönyben, ingben, nyakkendőben ül az irodájában. A mennyezeten, a feje fölött ventilátor kavarja a lusta levegőt. Josephine, az arab alkalmazott a konyhában azzal rémisztget engem és a nővérem, hogy előttünk nyomkodja zsíros orrából a mitesszereket. Elborzadva nézzük, hogyan tör fel ujjai közt a sárgásfehér gejzír. Anyám udvariasan magázza Josephine-t, aki tegezi anyámat, mert franciául nem tud magázni; az urak egész életében tegezték, csak ezt a nyelvtani formát ismeri. Azt a szót, hogy cseléd, szüleim szájából sosem hallottam, nálunk nem volt szitokszó a paraszt vagy proli, mert a földművest, a munkást, az alkalmazottat tisztelni kell. Josephine fehér köténykés fekete ruhát visel, kezében ezüsttálca, apró csészében gőzölgő kávét visz apámnak. Apám a csillogó üveglappal fedett, hatalmas íróasztal mögött ül, füléhez illeszti a fekete bakelittelefont, és magas homlokát ráncolva hallgatja fiát – a jövőből.

„Ez csak hat szám – mondja az antikvárius, kibillentve az emlékezésből. – Bejrútban már régóta hét számjegyűek a telefonszámok” – teszi hozzá. „Rue Ibrahim Hourani – dörmögi még maga elé elgondolkodva –, az is lehet, hogy már a környéket sem találja, az elmúlt években sok kerületet szétbombáztak.”

Amikor Bejrútba mentünk, Budapesten néhol még föl-fölropogtak a fegyverek, de már eltűntek az utcákról a nemzeti lobogós teherautókról integető fegyveres szabadságharcosok, és a szétlőtt körtérről is elvitték a szovjet katona holttestét, ami napokig feküdt az egyik bolt bejáratánál. Az emberek hosszú sorokban várakoztak kenyérre, húsra. Éppen kimenőn voltunk nővéremmel nagybátyámék lakásában a Gellért-hegyi intézetből, ahol – míg szüleink külföldön dolgoztak – második éve túszként tartottak bennünket: „Nehogy elfelejtsenek hazajönni!” – hangzott a kor sajátos humorába csomagolt fenyegetés. A földön játszottunk nővéremmel és unokaöcsémmel. Apám néhány napra érkezett haza egy konferenciára; és úgy döntött, kiszabadít bennünket a kollégiumból. Feldúltan rontott a lakásba. „Megyünk Libanonba!” – kiáltotta izgatottan. Pannit és engem úgy, ahogy voltunk, kopott mackóruhában, a kezünknél fogva húzott a gangon, rohantunk le a lépcsőn. A ház előtt már idegesen dudált a sofőr, a szabadulás ígérete zúgott a motorban, összecsődültek az emberek az utcán, és próbáltak fölkapaszkodni a zsúfolt buszra, könyörögtek, vigyék őket is külföldre! Nyugatra! Ki innen, ebből az újra megszállt, szétlőtt városból, a reménytelen, szürke szomorúságból!

Éjszaka már a jugoszláviai Szabadkán etettek, nyugtattak ismeretlen, jó szándékú parasztemberek, és a tisztaszobában apánk idegen illatú, puha dunyhával takargatott.

Bejrútban a repülőtérről egyenesen a Soukba, a bazársorra mentünk. Új ruhát, új cipőt kaptunk, a mackóruhát és a félretaposott cipőket ott hagytuk a boltban. „Égesse el!” – mondta anyám az együtt érző arab boltosnak, aki vásárlás közben az addig bűnösnek tartott itallal, Coca-Colával kínált. Bámultam a sikátorok hömpölygő forgatagát, a török sipkás boltosokat, a lefátyolozott asszonyokat, hallgattam a bábeli szimfóniát: a müezzin énekét, a kávéházakból kiszűrődő lágy, édes-bús zenét, az arab és francia nyelvű társalgást. Nagyokat szippantottam a fűszerek, a friss lepénykenyér, a pörkölt kávé és a báránysült illatából. Új színekkel, új hangokkal, új szagokkal, új ízekkel ismerkedtem. Ez volt az első találkozásom egy idegen kultúrával, és mindjárt a világ egyik legszínesebb városában, „Közel-Kelet Párizsában”, ahogy Bejrútot – a föníciai, görög és oszmán történelmi alapokra épülő, arab és a keresztény kultúra nagyvilági kavalkádját – annak idején nevezték. Hogy aztán a különböző hitek, hagyományok, szokások, viselkedésformák és értékek végigkísérjék az életemet.

Egykori iskolámat könnyen megtalálom. Az Al Husseinről némi útbaigazítással felbaktatok a Collège Protestant Français kapujához. Iskolaszünet van. A csöngetésre kövérkés portás jön a rácsos kapuhoz, illedelmesen nevetgél, amikor hallja, hogy valamikor én is oda jártam, és szívesen körülnéznék. Kérdezi, elkísérjen-e, de aztán könnyedén beleegyezik, hogy egyedül bóklásszak az udvaron, és találgassam, melyik volt az én osztálytermem az udvarra nyíló, nagy ablakos, fehér kockaépületek közül.

A tanítás a reggeli imával kezdődött, összekulcsolt kézzel, egymásba fonódó ujjakkal álltunk a padsorok között – nagyhangú arab, vidám francia, kimért angol fiúk és lányok meg illedelmes japánok, magabiztos amerikaiak, mosolygós, szeplős dánok; üzletemberek, kereskedők, diplomaták gyerekei. És mormogtuk franciául a hiszekegyet, ahogy egy protestáns egyházi iskolában illik. Pontosabban én eleinte csak valami mást motyogtam magamban. Nem kaptam otthon vallásos nevelést, franciául sem tudtam, ezért kiszámoltam, hogy ha kétszer elmormolom a „felvörösökproletárokat”, amit a Rákosi-korszakban az óvodában tanultunk, az épp addig tart, míg a többiek befejezik az imát. Aztán karácsonykor már önfeledten énekeltem velük franciául az egyházi énekeket, Jézus születését ünnepelve.

Az arab kultúra és az iszlám – békés együttélésben európai zsidó-keresztény kultúrámmal, és a buddhizmus, a hinduizmus iránti régi vonzódásommal – azóta is ott kucorog a tudatalattimban, és mosolyogva bújt elő, valahányszor Egyiptomban, Marokkóban, Tunéziában, Jordániában, az Öböl menti országokban jártam, vagy a mombasai, jakartai mecsetekben forgattam. Bejrútból gyerekkoromban gyakran jártunk át Damaszkuszba, a szomszédos Szíria fővárosába. Mostanában, amikor a hírekben az Iszlám Állam szíriai, líbiai rémtetteiről, az al-Kaida, a Boko Haram és a Hamász terrorakcióiról, a lefejezésekről, kínzásokról, lányok és asszonyok megerőszakolásáról, öngyilkos merényletekről olvasok, képtelen vagyok felfogni, mi történt a számomra oly kedves iszlámmal.

Amolyan vénasszonyos kérdés, hogy merre tart a világ – néha mégis érdemes feltenni. Halad egyáltalán valamerre? Gazdasági és politikai válságokról, túlnépesedésről, vészes elöregedésről, ökológiai és humanitárius katasztrófákról, helyi háborúkról, éhínségről, menekültáradatról, kultúrák gyilkos harcáról dőlnek a hírek. Égi konstellációkra, „megbízható” jóslatokra vagy száraz tényekre hivatkozva tudományos és ezoterikus katasztrófaelméletek rémisztgetnek minket. A civilizációs elméletekbe csomagolt horrortörténetekben pedig a jövőnk úgy settenkedik felénk, mint Hitchcock Psychójában a gyilkos; már áttetszik sziluettje a zuhanyozófüggönyön, miközben mi csukott szemmel, vidáman dudorászva samponozzuk a hajunkat.

CIVILIZÁLATLAN CIVILIZÁCIÓK

Buenos Airesben, a lakásunktól egy sarokra volt egy koszos zugmozi. Áporodott volt a levegője, a földön eldobott papírzacskók, műanyag poharak és flakonok hevertek. Három filmet vetítettek egymás után, aztán újrakezdték a műsort. Nem voltak helyre szóló jegyek, film közben is be lehetett ülni, és akár kétszer is végignézni az egészet. A teremben alig lézengtek; egyesek aludni jártak oda, mások szerelmeskedni, és volt egy szatír is, aki rendszeresen itt mutogatta a farkát a fiatal srácoknak. Először majd’ kiugrott a szívem a rémülettől, amikor megláttam, mit csinál mellettem. Azonnal fölugrottam, és kirohantam a moziból. De később, mikor rájöttem, hogy tulajdonképpen egy nyomorult, ártalmatlan, beteg ember, és mindig sikerült időben elmenekülnöm előle, amolyan kísérő műsornak tekintettem, ahogy leült egy gyanútlan srác mellé, heves munkába kezdett a slicce körül, majd a kiszemelt áldozat hirtelen fölpattant, és felháborodottan hadonászva átült egy távolabbi helyre. Akkor az attrakció kezdődött elölről, pont úgy, mint a moziműsor. A moziban a hely szellemének megfelelő, lefutott amerikai áltörténelmi filmdrámákat játszottak, lestrapált, villogó kópiákról. Ókori görög, római, vad ázsiai és afrikai harcosok, páncélos középkori vitézek, kosztümös hősök, világháborús katonák agyafúrt ármánykodások, látványos csatajelenetek és tüllfüggönyös szerelmi drámák közepette diadalmaskodtak vagy buktak el. A film végén nagyzenekaros, patetikus happy end. Aztán minden kezdődött újra. A zugmozi a pedofil szatírral együtt mintha a különböző civilizációk körforgásának beteges paródiája lett volna.

Az ókori és a későbbi civilizációk keletkeztek, virágoztak, majd elpusztultak, hogy aztán a romjaikon újak szülessenek. Több ezer év alatt akár hozzá is szokhattunk volna ehhez a körforgáshoz. De nem könnyű belenyugodni, hogy a számunkra szűkösen kiszabott néhány évtizedet egy szellemileg, gazdaságilag pezsgő kultúra helyett konfliktusoktól, gyűlölettől habzó korszakban éljük le, és hogy a történelemnek nincs iránya, nem előre kiszámítható, logikus fejlődés mentén halad. A vallások – túlvilággal, feltámadással, reinkarnációval – sikeresen lepöckölik ezt a kínos kérdést. Woody Allen válasza is praktikus az Annie Hallban. Amikor a filmbeli kissrác nem akar leckét írni, mert azt tanulta az iskolában, hogy tágul a világegyetem (és ha a világ úgyis darabokra hullik, a leckeírásnak sincs értelme), akkor az anyja elgondolkodtató érvvel vágja ketté a természet- és a történelemfilozófia kibogozhatatlannak tűnő gordiuszi csomóját: „Brooklyn nem tágul!” De aki nem olyan szerencsés, hogy megelégedne a spirituális válaszokkal, és homokba sem akarja dugni a fejét (mert kudarcai ellenére még mindig az a kényszerképzete, hogy azzal a testrésszel akár gondolkodni is lehetne), az görcsösen keresi tovább a magyarázatokat.

Az örökkévalónak hitt pillérek, amelyeken korábban a politikai rendszerekről, a szegény és gazdag államokról, a kultúrák közti különbségekről kialakított elképzeléseink nyugodtak, mára omladoznak. Azok az elméletek, amelyek néhány évtizede még megbízható tudásnak tetszettek, sorra megbicsaklanak a gyakorlatban. Egy buddhista bölcsesség szerint nehéz eligazodni a filozófiai és vallási rendszerek között; az egyik ember ezt választja, a másik azt. A bölcs pedig egyiket sem. De talán az is lehet bölcs, aki – ahogy a tyúk a szemétdombon próbálja kikaparni a fogyasztható magokat – szemezget valamennyiből, hiszen a korábbi elméletekből még most is sok minden érvényes, csak az a fránya gyakorlat, ugyebár, az ne volna! Ahogy a kegyetlen humorú író, a bájos, apró termetű Királyhegyi Pali bácsi mondta nekem a Kádár-kor alkonyán: „Tudod, fiam, a szocializmus nagyon szép eszme, csak kár, hogy megvalósítható!” Na, így van ez az ember gyártotta eszmékkel; amint megvalósították őket rögtön szörnyűséggé váltak.

Az 1990-es évek elején Európa keleti fertályán méterekkel a föld fölött lebegtünk. Kivonultak a szovjet csapatok, kinyíltak a határok, ízlelgettük a szabad választás, a szólás- és sajtószabadság ismeretlen ízeit, vitatkoztunk, tervezgettünk, úgy éreztük, vége a kirekesztettségnek, mi is Európához tartozunk, végre magunk dönthetünk a sorsunkról. Nyilván nem véletlen, hogy az eufória a tengerentúlra is átterjedt. A szovjet birodalom szétesésének mámorában egy amerikai társadalomkutató, Francis Fukuyama az emberiség történelmének csúcspontját a liberális kapitalizmusban vélte fölfedezni, magára zúdítva ezzel a tudományos élet olyan zajos kritikáját, amitől egy csapásra az egyik legtöbbet olvasott és idézett kutatóvá vált. Fukuyama azt állította: minthogy a Szovjetunió bukásával győzedelmeskedett az emberi történelem – szerinte – legmagasabb szintű berendezkedése, a liberális demokrácia, végső soron véget ért a történelem – nincs többé hova fejlődni.{1}

Fukuyama tudományos apparátussal ugyan, de lényegében a hagyományos amerikai rögeszmét igazolta, mely szerint nincs a világnak olyan szeglete, ahol az emberek ne arról álmodoznának, hogy – a hollywoodi filmekkel, a baseballsapkával és a technikai kütyükkel együtt – végre ajándékozzák meg őket a liberális demokrácia felülmúlhatatlan kincseivel is. Hiába figyelmeztették a doktrína tévedésére az Egyesült Államokat kudarccal végződő háborúi Ázsiában és a Közel-Keleten, korábbi szövetségeseinek elpártolása vagy árulása Latin-Amerikában és az iszlám világban – a jól bevált propaganda sodrása, a belpolitikai, geopolitikai és piaci érdekek erősebbnek bizonyultak a józan belátásnál. Arról nem is szólva, hogy az Egyesült Államokat valójában sosem zavarták az antidemokratikus diktátorok és uralkodók, ha azok az USA érdekeit szolgálták. De ez végső soron érthető: az eszmék és a reálpolitika ritkán járnak kézen fogva.

Fukuyama a legvaskosabb bírálatot egykori tanárától, Samuel Huntingtontól, a Harvard Egyetem professzorától kapta, aki ugyan egyetértett azzal, hogy a Szovjetunió szétesésével elcsendesedik a kapitalizmus és a szocializmus közti, sok évtizedes ideológiai háború, de szerinte ezt nem „az egyetlen világ eufóriája és harmóniája” váltja fel, hanem a civilizációk összecsapása.{2} Kérdés persze, valóban a civilizációk harcáról van-e szó, vagy inkább valami másról.

Oswald Spengler már egy évszázada megjövendölte a nyugati civilizáció bukását.{3} Könyvének címe – A Nyugat alkonya – korunk sok civilizációs elméletére is utalhatna, hiszen jobbára a többiek is azt boncolgatják, hogyan tántorog a sír szélén a büszke és öntelt Nyugat. Ám a temetési szertartást korai lenne megrendelni. A német gondolkodó könyve után még száz évvel is az IMD (Institute for Management Development) hatvannégy országot rangsorba állító 2021-es évkönyve (World Competitiveness Yearbook) szerint a világ tizenöt legversenyképesebb gazdasága közül tizenegy nyugati típusú (kilenc nyugat-, illetve észak-európai, valamint az USA és Kanada), a többi pedig „ázsiai kistigrisek” (Szingapúr, Hongkong, Tajvan), illetve egy olajban gazdag államszövetség, az Egyesült Arab Emirátusok. A Nyugat halálára spekuláló országok közül Kína a tizenhatodik, Oroszország a negyvenötödik, Törökország az ötvenegyedik, Magyarország pedig – öt helyet javítva az előző év óta – a mezőny második felének közepén, a negyvenkettedik helyen áll a listán. Noha a különböző országok összehasonlítására alkalmazott makrogazdasági mutatók sok vitára adnak okot, tájékozódási pontként azért mindenképp szolgálhatnak. A versenyképesség mutatószámai a gazdaság és az intézményrendszer rugalmasságából és stabilitásából, az egészségügy és a közoktatás színvonalából, a piac, illetve a munkaerőpiac méretéből és hatékonyságából, a felsőoktatás, a technológiai háttér, az üzleti gyakorlat és az innováció fejlettségéből indulnak ki.{4}

Így azután nem csoda, hogy még mindig milliószámra vannak, akik boldogan beletántorognának a Nyugat – minden tekintetben jobb életminőséget kínáló – sírjába.

Az Európát megrázó menekültáradat és terrorhullám azután vándorolt be az idegrendszerünkbe (illegálisan, persze), hogy belevágtam ebbe a könyvbe. Eredetileg csupán a különböző kultúrákról, hitekről, szokásokról akartam írni, mert gyerekkoromtól ezek határozták meg a gondolkodásomat, később a pályámat is. De képtelen voltam szabadulni az apró gyerekeikkel az országúton araszoló, pályaudvarokon vagy árokparton éjszakázó, menekülő családok látványától, a partra vetett gyerekholttestek, a zsúfolt kamionokba fulladt emberek hullahegyeinek megrázó híradóképeitől. És különösen a felszakadó indulattól, amit az országhatárokon át özönlő menekültek az emberekből kiváltottak.

Ha tárgyilagosan próbálunk közeledni a migrációs válsághoz (persze nem tudunk, csak úgy mondom), akkor világosan látjuk, hogy az emberiség bölcsője nem a Rottenbiller utca – a népvándorlás végigkíséri az emberiség történetét. Már a Homo sapiens, a „bölcs ember” is sok tízezer évig vándorolt, míg Afrikából indulva benépesítette a Földet. De volt nagy jövés-menés másfélezer éve is, amikor Ázsia és a Közel-Kelet felől gótok, vandálok, frankok, szlávok, hunok és más népek költöztek Európába, vagy éppen ötszáz éve, amikor spanyol, angol, holland, portugál hódítók és nyomukban telepesek özönlöttek az Újvilágba, Afrikába, Ázsiába.

Napjaink migrációs félelmeinek árnyékában már nem sok szó esik arról, hogy a 19. század második és a 20. első felében a megélhetési gondok elől menekülve közel hatvanmillió európai, köztük mintegy két és fél millió magyar vándorolt ki főként az Amerikai Egyesült Államokba. A többiek pedig Kanadába, Argentínába, Brazíliába, Ausztráliába, Új-Zélandra és Dél-Afrikába.{5} Az ENSZ-statisztikák szerint jelenleg körülbelül ugyanennyi migráns kényszerült otthona elhagyására. Mert a nagyhatalmak érdekszféráikat féltve képtelenek egyezségre jutni, a klímaváltozás miatt fogytán az élelem, a víz, nincsenek munkalehetőségek, gyatra az egészségügyi ellátás, reménytelenek a gyermekek oktatási kilátásai. Szíriában 2011 és 2013 között a háziállat-állomány nyolcvan százaléka pusztult el az aszály miatt. A víz- és élelemhiány, az élelmiszerárak drasztikus emelkedése az utolsó csepp volt a pohárban, ami elindította az úgynevezett „arab tavaszt”, a földcsuszamlásszerű, tragikus és erőszakos változásokat az arab világban. A mai migránsok nyolcvan százaléka országon belül vagy a környező országokban keres menedéket, tizenkét millióan pedig hosszabb vándorútra indultak, főként Nyugat-Európába.

A balkáni útvonalon Európába tartók zöme a Közel- és a Közép-Kelet országaiból érkezik. Ennek a régiónak a lakossága 1950 óta százmillió-ról háromszázötvenmillió fölé emelkedett, és ez a szám jó három évtized alatt akár meg is duplázódhat. A becslések szerint a következő két évtizedben Afrikában négyszázötvenmillióan lépnek be a munkaerőpiacra. A szubszaharai Afrika lakosságának száma jelenleg kilencszázmillió, de 2050-re várhatólag ez a szám kétmilliárdra nő. A friss kutatások szerint a nyugat-balkáni országok 14–29 év közötti fiataljainak kétharmada is azt tervezi, hogy Nyugat-Európába vándorol. Ezeken a területeken a túlnépesedés miatt a fiatalok tömegei már eddig sem jutottak munkához, kilátástalan volt a jövőképük, a fegyveres konfliktusok pedig szétrombolták a meglévő ipart is.

Az emberek mindig ellenségeik, a nyomor vagy a klímaváltozás elől menekülve, családjuknak és maguknak jobb életet remélve vették nyakukba a világot. Így van ez most is. Ki határozhatná meg, melyik az a pillanat, amikor azt lehet mondani: már mindenki vándorolt eleget, tessék most már mindenkinek szépen otthon maradni a fenekén!? Meddig lehet drótkerítésekkel, törvényekkel ellenállni a gyakran életükért küzdő, kilátástalan helyzetben tengődő milliók nyomásának? A kutatások azt jósolják, hogy akarjuk, vagy sem, hosszabb távon kell berendezkednünk a népvándorlásra.

Az egykori nyugati gyarmatosítók ugyan elsősorban a fűszerekért, kincsekért, nyersanyagokért, illetve a stratégiai pozíciókért szállták meg Afrika, Ázsia, Latin-Amerika számos országát, de közben olyan értékrendet hirdettek, olyan igényeket teremtettek, amelyeknek ezekben a régiókban alig volt meg a gazdasági és a kulturális alapja. A korszerű technológiák, a fejlett egészségügy és oktatás, a társadalmi igazságosság eszméje, valamint a magasabb életszínvonal és kényelem iránti igényt lényegében a kizsákmányolás melléktermékeként a nyugati világ hintette el a fogyasztásra ösztönző reklámokkal ezekben az országokban. Miért csodálkozunk azon, hogy a gazdaságilag fejletlenebb államok lakosai, főként a fiatalok, illetve, akiknek a háborús körülmények vagy a klímaválság miatt már nincs veszítenivalójuk, oda vágynak, ahol mindezt megtalálják? A bevándorlási célországok vagy tudomásul veszik ezt, vagy felismerik, hogy jobban járnának, ha a kivándorlások gócpontjaiban ruháznának be, és teremtenék meg a vonzóbb, magasabb életminőséget. Hiszen ki akarna családja életét kockáztatva nekivágni a bizonytalannak, ha megszokott környezetében, hagyományos kultúrájában otthon is boldogulna?

Nem használható az ironikus graffiti, amit a könyv mottójául választottam: nem tudunk kiszállni a Földről, ezzel a bolygóval kell megbarátkoznunk, ezt kell barátságosabbá, élhetővé tenni.

{1} Francis Fukuyama: A történelem vége és az utolsó ember. Fordította: Somogyi Pál László, Európa Könyvkiadó, Budapest, 2014.

{2} Samuel P. Huntington: A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása. Fordította: Puszta Dóra, Gázsity Mila, Gecsényi Györgyi, Európa Könyvkiadó, 2015. 30–32. old.

{3} Oswald Spengler: A Nyugat alkonya I–II. Fordította: Juhász Anikó, Csejtei Dezső, Európa Könyvkiadó, Budapest, 1994.

{4} https://www.imd.org/centers/world-competitiveness-center/rankings/world-competitiveness/#accordion-item-body-6117b0b6-2781-45a2-a5c1-ccc23cdd9d89 – Utolsó letöltés: 2021. 08. 20.

{5} Lásd ezzel kapcsolatban: Tomka Béla: Európa társadalomtörténete a 20. században. Osiris Kiadó, Budapest, 2009.