Sebastian Fitzek

A TERÁPIA

A mű eredeti címe

Sebastian Fitzek: Die Therapie

Copyright © 2026 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

A kötet kiadási jogai a németországi AVA international GmbH

(www.ava-international.de) közreműködésével kerültek a kiadóhoz.

Hungarian translation © Szakál Gertrúd

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

SZAKÁL GERTRÚD

ISBN 978-615-104-225-0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

„…ha olyat látok vagy hallok orvosi kezelés közben vagy akár a therapia körén kívül az emberek életéről, amit nem szabad kifecsegni, azt el fogom hallgatni, abban a véleményben, hogy az efféle dolgokat szent titkok módjára kell megőrizni…”

A hippokratészi esküből (Hornyánszky Gyula fordítása)

Mutasd a barátod, s megmondom, ki vagy.

Közmondás

Prológus

Fél óra elteltével Viktor már tudta, hogy soha többé nem látja viszont a lányát. A kislány kinyitotta az ajtót, még egyszer gyorsan visszanézett rá, azután bement az idős férfihoz. De Josephine, Viktor tizenkét éves kislánya soha többé nem fog kijönni. Az apja biztos volt ebben. Soha többé nem fog ragyogó arccal rámosolyogni, amikor este lefekteti az ágyába. Ő pedig soha többé nem fogja lekapcsolni a kis színes éjjeli lámpát, miután gyermeke elaludt. És soha többé nem ébred fel az éjszaka közepén a lány borzalmas sikoltozására.

Ez a bizonyosság olyan váratlanul érte, mintha hátulról belerohantak volna az autójába.

Amikor felállt, a teste mintha ülve akart volna maradni a rozoga műanyag székben. Nem csodálkozott volna, ha a lába összecsuklik. Ha egyszerűen elájul, és elterül a váró kopott parkettáján. Pontosan a nagydarab, pikkelysömörös asszonyság és a régi magazinokkal borított asztalka között. De az ájulás kegye nem adatott meg neki. Eszméleténél maradt.

A betegellátás nem érkezési sorrendben, hanem sürgősség alapján történik.

Az allergológus kezelőhelyiségének fehér, bőrborítású ajtaján függő táblácska felirata elmosódott Viktor szeme előtt.

Dr. Grohlke a család barátja volt, és a huszonkettedik helyet foglalta el az orvosok sorában. Viktor Larenz listát vezetett a felkeresett orvosokról. Az előző huszonegy nem talált semmit. Semmit a világon.

A legelső, egy mentőorvos karácsony második napján jött el a családhoz Schwanenwerderbe. Napra pontosan tizenegy hónappal ezelőtt. Először mindenki azt gondolta, hogy Josephine egyszerűen túl sokat evett az ünnepi fondüből, és elrontotta a gyomrát. Éjszaka többször is hányt, azután pedig hasmenése volt. Viktor felesége, Isabell értesítette a magán-mentőszolgálatot, Viktor pedig levitte a finom batiszt hálóinget viselő Josyt a nappaliba. Amikor erre az éjszakára gondol, máig is érzi a kislány két vékony karját, amint az egyikkel segítséget keresve átöleli a nyakát, a másikkal pedig a kedvenc plüssállatát, Nepomukot, a kék macskát szorongatja. A jelen lévő rokonok szigorú pillantásaitól kísérve az orvos meghallgatta a vékonyka lány mellkasát, adott neki egy elektrolitinfúziót, és homeopátiás készítményt írt fel.

– Csak egy kis gyomorfertőzés. Épp járvány van a városban. De ne aggódjanak, minden rendben lesz – mondta végül a mentőorvos, mielőtt elbúcsúzott. Minden rendben lesz. A férfi nem mondott igazat.

Viktor közvetlenül dr. Grohlke kezelőhelyisége előtt állt. Amikor ki akarta nyitni a nehéz ajtót, még a kilincset sem sikerült lenyomnia. Először arra gondolt, hogy az elmúlt egy óra megpróbáltatásai elvették minden erejét. Azután rádöbbent, hogy az ajtó zárva van. Valaki belülről bereteszelte.

Mi folyik itt?

Hirtelen megfordult, és az a benyomása támadt, mintha a környezetét egy pörgetős könyv lapjain nézné. Minden késleltetve és lökésszerűen megjelenő képekben ért el az agyáig: a váró falán függő ír tájképek, az ablakpárkányon álló poros gumifa, a pikkelysömörös asszony. Larenz még egyszer utoljára megrázta az ajtót, azután a várón keresztül kivánszorgott a folyosóra. A folyosón még mindig reménytelenül sok beteg várakozott. Mintha legalábbis dr. Grohlke lenne az egyetlen orvos Berlinben.

Viktor lassan előrement a recepcióhoz. Egy feltűnően pattanásos tinédzser éppen receptet kért a bőrproblémáira, amikor Larenz durván odébb lökte, és megszakítva a beszélgetésüket hevesen magyarázni kezdett az asszisztensnőnek. Ismerte Mariát, hiszen korábban többször is megfordult már a rendelőben. Amikor fél órával korábban Josyval belépett a helyiségbe, Maria még nem volt ott. Viktor örült, hogy ezúttal nem a helyettes asszisztens ül a pult mögött. Bár Maria még alig múlt húszéves, máris úgy nézett ki, mint egy testesebb női futballkapus, viszont neki is volt egy kislánya, és Viktor bízott benne, hogy segíteni fog.

– Sürgősen be kell jutnom hozzá – mondta Viktor a kelleténél valamivel hangosabban.

– Á, jó napot, dr. Larenz! Örülök, hogy újra látom. – Maria rögtön felismerte a pszichiátert.

Viktor hosszú ideje nem járt a rendelőben, de markáns vonásai gyakran tűntek fel a televízióban és az újságok címlapjain. Többször szerepelt vendégként különböző beszélgetős műsorokban is. Nem utolsósorban megnyerő külseje miatt, no meg azért is, mert könnyed stílusával a legbonyolultabb lelki problémákat is közérthetően meg tudta fogalmazni. Most azonban zavaros volt.

– Sürgősen be kell mennem a lányomhoz!

A fiú, akit az imént félrelökött, ösztönösen megérezte, hogy a férfival valami nincs rendben, és még egy lépést hátrált. Maria is elbizonytalanodott, de igyekezett továbbra is megtartani az állandó, begyakorolt mosolyát.

– Ne haragudjon, de nem értem, miről beszél, dr. Larenz – mondta, és idegesen a bal szemöldökéhez kapott.

Ezen a helyen rendszerint piercinget viselt, azzal babrált, ha valami felidegesítette, de a főnöke, dr. Grohlke konzervatív beállítottsága miatt Mariának mindennap ki kellett vennie az ékszert, amint a rendelőben megjelentek az első betegek.

– Van egyáltalán Josephinének mára időpontja?

Larenz kinyitotta a száját, hogy a válaszát az asszisztensnőre zúdítsa, azután inkább visszafogta magát, és nem szólt semmit. Josephinének természetesen volt mára időpontja. Isabell egyeztette telefonon. Viktor pedig elhozta Josyt. Mint mindig.

– Apa, tulajdonképpen mi az az allergológus? – kérdezte Josy még az autóban. – Ő foglalkozik az időjárással?

– Nem, kicsim. Az a meteorológus. – Viktor a visszapillantó tükrön keresztül a kislányt nézte, és nagyon szerette volna megsimogatni a szőke haját. Olyan törékenynek tűnt. Akár egy selyempapírra festett angyal.

– Az allergológus olyan emberekkel foglalkozik, akik bizonyos anyagokkal nem érintkezhetnek, mert megbetegszenek tőle.

– Mint én?

– Talán – válaszolt Viktor. Remélhetőleg, gondolta magában. Az legalább azt jelentené, hogy sikerült felállítani valamilyen diagnózist. Valami elkezdődne. A kislány betegségének megmagyarázhatatlan tünetei már az egész családot aggasztották. Josy fél éve nem járhatott iskolába. A görcsök általában olyan váratlanul és rendszertelenül törtek rá, hogy egyetlen osztályteremben sem bírta volna ki sokáig. Isabell ezért már csak félállásban dolgozott, és megszervezte Josy magánóráit. Viktor pedig bezárta a Friedrichstrassén működő rendelőjét, hogy egész napját a kislányának szentelhesse. Jobban mondva a kislánya orvosainak. De annak ellenére, hogy az elmúlt hetekben valóságos gyógyászati maratont hagytak maguk mögött, nem jutottak előbbre. Az összes szakember, akivel csak konzultáltak, tanácstalan volt. Nem találtak magyarázatot sem Josy időről időre visszatérő lázgörcseire, sem az állandósult fertőzésekre, sem pedig az éjszakai orrvérzésre. A tünetek olykor gyengébben jelentkeztek, sőt időnként teljesen meg is szűntek, és a család ilyenkor reménykedni kezdett. De egy-egy rövid szünet után minden kezdődött elölről, többnyire még súlyosabb rohamokkal. A belgyógyászok, hematológusok és neurológusok eddig csak azt tudták kizárni, hogy a kislány rákban, AIDS-ben, hepatitiszben vagy más, számukra ismert fertőző betegségben szenvedne. A maláriára irányuló vizsgálatok is negatív eredménnyel zárultak.

– Dr. Larenz?

Maria szavainak hatására Larenz visszazuhant a valóságba. Rájött, hogy valószínűleg egész idő alatt tátott szájjal meredt az asszisztensnőre.

– Mit csináltak vele? – Viktor ismét megtalálta a hangját, amely minden újabb szó kimondásával egyre erősödött.

– Hogy érti, hogy mit csináltunk vele?

– Úgy értem, Josyval. Mit tettek vele?

Larenz ekkor már ordított, a várakozó betegek pedig döbbenten elhallgattak. Marián látszott, hogy fogalma sincs, mit kezdjen a helyzettel. Dr. Grohlke asszisztensnőjeként természetesen hozzá volt szokva, hogy a páciensek időnként szokatlanul viselkednek. Elvégre ez nem magánrendelő, az Uhlandstrasse pedig már régen nem tartozik Berlin legelőkelőbb környékei közé. A közeli Lietzenburger Strasséról gyakran jöttek be prostituáltak és drogosok. Senki nem csodálkozott például, ha egy elvonókúrán lévő, csontsovány strici ráförmedt az asszisztensnőre, hogy nem az ekcémáját szeretné kezeltetni, hanem fájdalomcsillapítót akar felíratni.

Csakhogy ez a mai eset más volt. Dr. Larenz nem koszos tréningruhát és lyukas pólót viselt. Nem is kitaposott tornacipőt, az arcán pedig nem éktelenkedtek felszakadt, gennyes pattanások. Épp ellenkezőleg. Úgy nézett ki, mintha a „disztingvált” jelzőt külön az ő személyére szabták volna: karcsú termet, egyenes testtartás, széles váll, magas homlok és markáns áll. Bár Berlinben született, és ott is nőtt fel, a legtöbben arra tippeltek, hogy valamelyik Hanza-városból származik. Épp csak az őszesre melírozott halánték és a klasszikus orr hiányzott a tökéletes képhez. Még tíkfabarna göndör haja, melyet az utóbbi időben kissé megnövesztett, és ferde orra – egy vitorlásbaleset fájdalmas emléke – sem törték meg a világfias összbenyomást. Viktor Larenz negyvenhárom éves volt. Olyan férfi, akinek nehéz volt megbecsülni az életkorát, de akiről biztosan lehetett tudni, hogy vászon zsebkendőt hord, amelybe bele van hímezve a monogramja, és hogy soha nem tart magánál aprópénzt. Akinek feltűnően sápadt bőre elárulta, hogy túl sokat éjszakázik. És éppen emiatt volt a helyzet Maria számára különösen nehéz. Hiszen egy diplomás pszichiátertől, aki méretre szabott, kétezer-kétszáz eurós öltönyben lép be a rendelőbe, nem várná az ember, hogy mások előtt ordítozik. Hogy elcsuklik a hangja, miközben vadul gesztikulálva érthetetlen szavakat kiabál. És Maria éppen emiatt nem tudta, hogy mihez kezdjen.

– Viktor?

Larenz a mély hang irányába fordult. Dr. Grohlke meghallotta a zajt, és félbeszakította a kezelést. A szikár termetű, idős orvos haja homokszínű volt, mélyen ülő szeme aggodalmat tükrözött.

– Mégis mi folyik itt?

– Hol van Josy? – kiáltotta Viktor, dr. Grohlke pedig akaratlanul hátrahőkölt barátja elől. Már majdnem tíz éve ismerte a családot, de ilyen állapotban soha nem látta Larenzet.

– Viktor? Nem mennénk be inkább az irodámba, és…?

Larenz egyáltalán nem figyelt oda, ehelyett átbámult az orvos válla fölött. Amikor meglátta, hogy a kezelőhelyiség ajtaja résnyire nyitva van, nekilódult. Jobb lábával berúgta az ajtót, amely nagy lendülettel kinyílt, és nekicsapódott egy orvosi műszerekkel és gyógyszerekkel megrakott görgős kocsinak. A pikkelysömörös nő a kezelőágyon feküdt. Addigra már szabaddá tette a felsőtestét, és úgy megijedt, hogy elfelejtette eltakarni a mellét.

– De hát Viktor, mi ütött beléd? – kérdezte dr. Grohlke a háta mögül, de Larenz válaszra sem méltatva ismét kisietett a helyiségből a folyosóra.

– Josy!

Végigrohant a folyosón, és közben minden ajtót belökött.

– Josy, hol vagy? – ordította páni félelmében.

– Az isten szerelmére, Viktor!

Az idős allergológus igyekezett a nyomában maradni, de Viktor nem vett róla tudomást. A félelem eszét vette.

– Itt mi van? – kiáltotta, amikor a váróterem előtti utolsó, balra nyíló ajtót nem sikerült kinyitnia.

– Tisztítószerek. Csak tisztítószerek, Viktor. Ez a raktárunk.

– Kinyitni! – Viktor úgy rángatta a kilincset, mint egy őrült.

– Hallgass ide…

– KI-NYIT-NI!

Dr. Grohlke váratlanul erősen megragadta Larenz mindkét karját, és lefogta a férfit.

– Nyugodj meg, Viktor! Figyelj rám! A lányod nem lehet odabent. A takarítónő ma délelőtt magával vitte a kulcsot, és csak holnap reggel jön vissza.

Larenz nehezen lélegzett. Végighallgatta dr. Grohlke szavait anélkül, hogy az értelmüket felfogta volna.

– Próbáljunk meg logikusan gondolkodni! – Dr. Grohlke engedett a szorításon, és egyik kezét Viktor vállára tette. – Mikor láttad utoljára a kislányodat?

– Félórával ezelőtt, itt, a váróban – hallotta Viktor a saját hangját. – Bement hozzád.

Az idős férfi aggodalmasan megrázta a fejét, és Mariához fordult, aki mindvégig követte őket.

– Én nem láttam Josephinét – mondta Maria a főnökének. – És mára nincs is időpontja.

Badarság!, kiáltotta Larenz némán, és a tenyerébe temette a fejét.

– De hiszen Isabell telefonon egyeztetett időpontot. És Maria természetesen nem láthatta a lányomat. A recepciónál épp helyettesítette valaki. Egy férfi. Azt mondta, foglaljunk helyet. Josy olyan gyenge volt. Olyan fáradt! Leültettem a váróban, és kimentem, hogy hozzak neki egy pohár vizet. De mire visszaértem…

– Itt nem dolgozik helyettes – szakította félbe a barátját Grohlke. – Egyébként pedig csak nőket alkalmazunk.

Viktor zavartan nézett dr. Grohlkéra, és megpróbálta felfogni az imént hallottakat.

– A mai napon nem kezeltem Josyt. Nem járt nálam.

Az orvos szavait el-elnyomta egy átható, idegtépő hang, amelyet Larenz először távolabbról hallott, majd egyre közelebbről és egyre erősebben.

– Mit akartok tőlem? – kiáltotta kétségbeesetten. – Biztos, hogy Josy bement a kezelőbe. Hiszen ti hívtátok be. A szomszéd helyiségben voltam, és hallottam, hogy a férfi a recepciónál a nevén szólítja. Ma egyedül akart bemenni. Kifejezetten megkért rá, hogy ne kísérjem be. Tudjátok, nemrég volt a tizenkettedik születésnapja. Egy ideje már a fürdőszoba ajtaját is magára zárja. Ezért amikor visszajöttem a váróba, azt gondoltam, hogy Josy már a kezelőben van.

Viktor kinyitotta a száját, és egyszer csak rájött, hogy az imént egyetlen szó sem hagyta el az ajkát. Még képes volt gondolkodni, de a jelek szerint már nem volt képes kimondani a gondolatait. Tanácstalanul körülnézett, olyan volt, mintha lassított felvételt látna. Az idegőrlő hang egyre tolakodóbb lett, és már csaknem teljesen elnyomta az őt körülvevő monoton beszélgetés zaját. Érzékelte, hogy mindenki hozzá beszél: Maria, dr. Grohlke, sőt néhány páciens is.

– Már egy éve nem láttam Josyt – ezek voltak dr. Grohlke utolsó szavai, amelyeket Viktor még tisztán hallott. Azután hirtelen minden világossá vált számára. Egy pillanat erejéig a tudatára ébredt, mi is történt valójában. A szörnyű igazság felvillant, de csak futólag, mint a tovatűnő álom az ébredés pillanatában, és ugyanolyan gyorsan el is tűnt. Egy szempillantás töredéke jutott neki, hogy mindent megértsen. Josy betegségét. Azt, hogy mi kínozta a kislányt oly sok hónapon át. Viktor hirtelen rádöbbent, hogy mi történt. Hogy mit követtek el Josyval. Hányinger fogta el, amikor rájött, hogy őt még most is üldözik. Meg fogják találni. Előbb vagy utóbb. Ebben biztos volt. De azután ismét kicsúszott a markából a szörnyű felismerés. Végleg eltűnt, mint egyetlen vízcsepp a lefolyóban.

Viktor mindkét kezével a halántékát kezdte ütögetni. Az éles, kínzó, borzalmas hangot most már egészen közelről hallotta, és érezte, hogy nem bírja tovább hallgatni. Leginkább egy élőlény nyöszörgéséhez hasonlított, akit éppen bántalmaznak, de a hang nemigen származhatott embertől. A zaj csak akkor ült el, amikor Viktor hosszú idő után ismét becsukta a száját.

1. fejezet
Ma, néhány évvel később

Viktor Larenz soha nem gondolta volna, hogy valaha képes lesz más szemszögből nézni a világot. A pszichoszomatikus traumákra szakosodott weddingi klinika dísztelen egyágyas szobája korábban Viktor súlyos betegségekben szenvedő páciensei számára volt fenntartva. Ma ő maga feküdt a hidraulika segítségével állítható betegágyon, a karja és a lába szürke, részben elasztikus pántokkal volt rögzítve.

A mai napig egyetlen látogatója sem volt. Sem barátok, sem egykori kollégák, sem rokonok. Az egyetlen változatosságot – azon kívül, hogy bámulhatta a megsárgult fűrészporos tapétát, a két piszkos, barna függönyt és a beázott mennyezetet – a fiatal főorvos, dr. Martin Roth jelentette, aki napjában kétszer megjelent a szobában vizitelni. Senki nem nyújtott be a pszichiátriai intézet igazgatóságán látogatói kérelmet. Még Isabell sem. Viktor ezt dr. Rothtól tudta meg, és nem is vette rossz néven Isabelltől. Mindazok után, ami történt.

– Mennyi ideje is álltak le a gyógyszerezésemmel?

A megszólított főorvos éppen az elektrolizált konyhasóoldat adagolását ellenőrizte, amely az ágy fejénél, egy háromkarú fémállványon függött.

– Körülbelül három hete, dr. Larenz.

Viktor nagyra értékelte, hogy a férfi még mindig a doktori címén szólította meg. Az elmúlt napokban folytatott beszélgetéseik során dr. Roth mindig a lehető legnagyobb tisztelettel kezelte.

– És mennyi ideje vagyok olyan állapotban, hogy beszélgetni lehessen velem?

– Kilenc napja.

– Aha. – Viktor rövid szünetet tartott. – És mikor fognak kiengedni innen?

Viktor látta, hogy dr. Roth mosolyog a tréfán. Mindketten tudták, hogy soha nem fogják kiengedni. Legfeljebb annyi történhet, hogy átkerül egy hasonló biztonsági fokozatú intézménybe.

Viktor a kezére nézett, és finoman megrázta a béklyóit. A személyzet szemmel láthatóan a saját kárán tanult. Már kórházba szállításakor elvették a derékszíját és a cipőfűzőit. Sőt, még a fürdőszobai tükröt is eltávolították. Így most, amikor napjában kétszer – kísérettel – kimehetett a WC-re, meg sem bizonyosodhatott róla, hogy tényleg olyan nyomorúságosan néz-e ki, mint ahogy érezte magát. Korábban mindenki dicsérte a külsejét. Feltűnést keltett széles vállával, sűrű hajával és sportos testalkatával, ami a vele azonos korú férfiakhoz viszonyítva tökéletes benyomást keltett. Mára mindebből nem sok maradt.

– Most őszintén, dr. Roth. Ön mit érez, ha végignéz rajtam, amint itt fekszem?

A főorvos továbbra is kerülte a közvetlen szemkontaktust Viktorral, miközben a kezébe vette az ágy végén függő irattartót. Látszott rajta, hogy gondolkodik a válaszon. Részvétet? Aggodalmat?

– Félelmet – döntött dr. Roth az igazság mellett.

– Mert attól fél, hogy önnel is történhet valami hasonló?

– Önzőnek tart emiatt?

– Nem. Ön őszinte, és ez tetszik nekem. Különben pedig kézenfekvő gondolat. Hiszen van néhány közös vonásunk.

Dr. Roth egyszerűen bólintott.

Amilyen különböző helyzetben volt pillanatnyilag a két férfi, annyi egyezést lehetett találni életük korábbi szakaszaiban. Mindketten gondoskodó családban, egyedüli gyermekként nőttek fel Berlin legelőkelőbb városnegyedeiben. Larenz egy régi, társasági jogra szakosodott wannseei ügyvédcsalád gyermekeként, dr. Roth pedig két westendi kézsebész féltett csemetéjeként. Mindketten Dahlemben, a Freie Universitäten voltak orvostanhallgatók – pszichiátria szakon. Mindketten megörökölték a szüleiktől a családi villát, és hozzá jelentős vagyont, amely lehetővé tette volna számukra, hogy munka nélkül éljék le az életüket. A véletlennek vagy a sorsnak köszönhetően mégis épp ezen a helyen kellett találkozniuk.

– Na jó – folytatta Viktor. – Tehát ön párhuzamot vél felfedezni a kettőnk sorsa között. Hogyan reagált volna ön az én helyzetemben?

– Úgy érti, ha rájöttem volna, hogy ki tette ezt a lányommal?

Dr. Roth beírta az aznapi tapasztalatait a jegyzettömbbe, és végre Viktor szemébe nézett.

– Igen.

– Őszintén szólva nem tudom, hogy túléltem volna-e mindazt, amin ön keresztülment.

Viktor idegesen felnevetett.

– Én sem éltem túl. Meghaltam. A legszörnyűbb halállal, amit csak el tud képzelni.

– Talán mégis el szeretné mesélni az egészet az elejétől a végéig? – Dr. Roth leült az ágy szélére.

– Mit? – tette fel Viktor a kérdést, pedig természetesen ismerte a választ. Az orvos az utóbbi napokban többször is felajánlotta neki ezt a lehetőséget.

– Mindent. Az egész történetet. Azt, hogyan jött rá, mi történt a lányával. És mi köze volt ennek Josephine betegségéhez. Elmondja nekem, hogy mi történt. Mégpedig a legelejétől kezdve.

– De hiszen a lényeget már elmondtam.

– Igen. De engem a részletek is érdekelnek. Szeretnék mindent még egyszer pontosan hallani. Különösen azt, hogyan végződhettek úgy a dolgok, ahogyan végződtek.

Katasztrófával.

Viktor nagyot sóhajtott, és ismét felnézett a beázott mennyezetre.

– Tudja, a Josy eltűnését követő évek alatt végig azt gondoltam, hogy nem létezhet borzalmasabb dolog a bizonytalanságnál. Négy év egyetlen nyom, a legkisebb életjel nélkül. Volt, amikor azt kívántam, bárcsak megcsörrenne a telefon, és közölnék velünk, hogy megtalálták a holttestét. Tényleg azt hittem, nincs rettenetesebb érzés annál, mint amikor az ember a sejtés és a bizonyosság között lebeg. De tévedtem. Mert tudja, mi az, ami még ennél is rettenetesebb?

Dr. Roth kérdőn nézett rá.

– Az igazság – mondta Viktor egészen halkan. – Az igazság! Azt hiszem, egyszer már találkoztam vele dr. Grohlke rendelőjében. Röviddel azután, hogy Josy eltűnt. És olyan borzasztó érzés volt, hogy nem akartam tudomást venni róla. De később újra rátaláltam. És akkor már nem voltam képes elfojtani, mert a szó legszorosabb értelmében üldözött engem. Az igazság egyszer csak ott állt közvetlenül előttem, és az arcomba ordított.

– Ezt hogy érti?

– Pontosan úgy, ahogy mondom. Ott álltam azzal az emberrel szemben, akinek az egész szörnyűség a lelkén száradt, és nem tudtam elviselni. Nos, ön tudja a legjobban, hogy mit tettem ezek után a szigeten. És hogy végül hová kerültem.

– A szigeten – fűzte tovább dr. Roth. – A sziget neve Parkum, ugye? Tulajdonképpen mit keresett ott?

– Pszichiáterként valójában tudnia kellene, hogy nem ez a megfelelő kérdés – mosolygott Viktor. – Ennek ellenére megpróbálom megválaszolni: A Bunte című lap évekkel Josy eltűnése után felkért, hogy ismét adjak exkluzív interjút nekik. Először vissza akartam utasítani. Isabell is ellenezte. De azután úgy gondoltam, a faxon és e-mailben küldött kérdések segíthetnek rendszerezni a gondolataimat. Segíthetnek megnyugodni. Érti?

– Tehát azért utazott oda, hogy az interjún dolgozzon?

– Igen.

– Egyedül?

– A feleségem nem akart elkísérni, nem is volt ideje. Fontos üzleti megbeszélése volt New Yorkban. Őszintén szólva örültem, hogy egyedül lehetek. Egyszerűen abban reménykedtem, hogy Parkum szigetén végre sikerül megtalálnom a szükséges távolságot.

– A távolságot, amely ahhoz volt szükséges, hogy el tudjon búcsúzni a lányától.

Viktor bólintott, bár dr. Roth nem kérdésként fogalmazta meg az utolsó mondatát.

– Valami olyasmi. Tehát fogtam a kutyámat, elutaztam az Északi-tengerhez, és Sylt szigetén kompra szálltam. Nem is sejtettem, hogy események egész láncolatát indítom el ezzel az utazással.

– Meséljen tovább! Pontosan mi történt Parkumon? Mikor vette észre először, hogy minden mindennel összefügg?

Josephine megmagyarázhatatlan betegsége. A kislány eltűnése. Az interjú.

– Rendben.

Viktor elvégzett néhány fejkörzést, és közben hallotta, hogyan ropognak a nyakcsigolyái. A rögzítőpántok miatt pillanatnyilag ez volt az egyetlen lazítógyakorlat, amelyre lehetősége nyílt. Mély lélegzetet vett, és lehunyta a szemét. Mint mindig, most is csak pár pillanatig tartott, amíg a gondolatai visszarepítették a helyszínre. Vissza – Parkum szigetére. Vissza a nádtetős nyaralóba. Arra a helyre, ahol elhatározta, hogy négy évvel a tragédia után rendbe szedi az életét. Ahol azt remélte, megtalálja a szükséges távolságot az újrakezdéshez. És ahol ehelyett mindent elveszített.

2. fejezet
Parkum, öt nappal az igazság előtt

B.: Hogy érezte magát közvetlenül a tragédia után?

L.: Halott voltam. Bár még lélegeztem, és néha ettem és ittam is. Sőt időnként akár egy-két órát aludtam is naponta. De többé már nem léteztem. Meghaltam azon a napon, amikor Josephine eltűnt.

Viktor az utolsó bekezdés végén villogó kurzorra meredt. Épp hetedik napja tartózkodott a szigeten. Egy kerek hete reggeltől estig a mahagóni íróasztalnál ült, és az interjú első kérdését próbálta megválaszolni. Csak ma délelőtt sikerült végre legalább öt összefüggő mondatot begépelni a laptopba.

Halott. Tényleg nem létezett találóbb szó arra az állapotra, amely az utána következő napokban és hetekben a hatalmába kerítette.

Utána.

Viktor lehunyta a szemét.

A sokkot követő első néhány órára nem tudott visszaemlékezni. Nem tudta, kivel beszélt, és azt sem, merre járt, amikor a káosz tönkretette a családját. Akkoriban Isabellre hárult a legnagyobb teher. Ő kutatta át a rendőrség számára a ruhásszekrényt, hogy kiderüljön, milyen ruhát viselt Josy az eltűnésekor. Ő volt az, aki kivette a fényképet a családi fotóalbumból, hogy legyen egy használható kép a kicsiről a nyomozáshoz. És Isabell értesítette a rokonokat is, amíg ő, Viktor céltalanul bolyongott Berlin utcáin. Az oly professzionálisnak tartott, híres pszichiáter élete legfontosabb problémájával szemben szánalmasan alulmaradt. És Isabell a rá következő években is erősebbnek bizonyult nála. Míg a felesége már három hónap múlva újra dolgozni kezdett vállalati tanácsadóként, Viktor eladta a praxisát, és azóta egyetlen beteget sem kezelt.

A laptop hirtelen figyelmeztető csengőhangot adott ki magából, hogy az akkumulátort megint fel kell tölteni. Amikor érkezése napján a kandallós szobában álló íróasztalt a tengerre néző panorámaablakhoz tolta, megállapította, hogy azon a falon nincs konnektor. Így ugyan munka közben újra meg újra elgyönyörködhetett az Északi-tengerre nyíló, lélegzetelállító téli kilátásban, viszont hatóránként oda kellett vinnie a számítógépet az akkumulátortöltőhöz, mely egy kis asztalon állt a kandalló előtt. Viktor gyorsan elmentette a Word-dokumentumot, mielőtt az adatok örökre elvesztek volna.

Akárcsak Josy.

Rövid ideig kinézett az ablakon, de mindjárt el is fordult, mert a tenger látványa a lelke állapotára emlékeztette. A szél feltámadt, fütyülve végigszántott a nádtetőn, és életre keltette a hullámokat, egyértelmű hangot adva céljának. November vége volt, és a tél sietett, hogy társaival, a hóval és a hideggel karöltve birtokba vegye a szigetet.

Mint a halál, gondolta Viktor, miközben felállt, és a kandalló előtti asztalhoz vitte a laptopot, hogy a töltőre csatlakoztassa.

A kis kétszintes nyaralót a múlt század húszas éveinek elején építették, és Viktor szüleinek halála óta nem látta mesterember. Szerencsére Halberstaedt, a sziget polgármestere átnézette az elektromos hálózatot és a ház előtti generátort, így most legalább világos és meleg volt odabent. De az eltelt idő, amíg elhagyatottan állt, nem tett jót az öreg faháznak. A falakat kívül-belül sürgősen újra kellene festeni. A hajópadlót már évekkel ezelőtt fel kellett volna csiszolni, sőt, az előtérben itt-ott cserére is szorul. A dupla, üvegezett faablakok az időjárás következtében kissé megvetemedtek, és beengedték a hideget és a nedvességet. A berendezés a nyolcvanas években talán fényűzőnek számított, és még ma is jómódról árulkodott, de a Tiffany-lámpák, a nappabőr ülőgarnitúra és a tíkfa polcok gondoskodó ápolás híján kissé túlzottan is patinássá váltak. Már annak is jó ideje, hogy valaki utoljára port törölt a házban.

Négy év, egy hónap és két nap.

Viktornak nem kellett a konyhában függő régi falinaptárra néznie. Tudta fejből. Ennyi idő telt el, amióta utoljára Parkumra tette a lábát. A szoba mennyezetét már réges-rég újra kellett volna festeniük. Mint ahogyan a koromtól elszíneződött kandallópárkányt is. De volt valami, ami akkoriban még rendben volt.

Az élete.

Mert Josy elkísérte ide, annak ellenére, hogy a betegség október utolsó napjaiban már minden erejétől megfosztotta.

Viktor leült a bőrpamlagra, bedugta a töltőt, és megpróbált nem gondolni a végzetes napot megelőző hétvégére. Sikertelenül.

Négy év.

Negyvennyolc hónap, amely anélkül telt el, hogy Josy akár csak egy aprócska életjelet is adott volna magáról. Annak ellenére, hogy több államra kiterjedő körözést is elrendeltek, és a médián keresztül felhívásokat intéztek a lakossághoz. Még egy kétrészes rendkívüli adást is sugároztak a tévében, de az sem hozott használható eredményt. Isabell mégis tiltakozott ellene, hogy egyetlen leányát halottnak nyilvánítsák. Emiatt ellenezte az interjút is.

– Nincs mit lezárni – mondta Isabell nem sokkal azelőtt, hogy Viktor elutazott.

A házuk előtti kocsibejárón álltak, és Viktor már bepakolt a fekete Volvo kombiba. Három bőröndöt. Egyben a ruhái voltak, a másik kettőben mindazok a dokumentumok, amelyeket lánya eltűnése óta összegyűjtött: újságkivágások, jegyzőkönyvek és természetesen Kai Strathmann, a magánnyomozó jelentései.

– Nincs semmi, amit fel kellene dolgoznod vagy le kellene zárnod, Viktor – ragaszkodott Isabell a saját álláspontjához. – Semmi a világon. Hiszen a lányunk még él.

Következetes viselkedés volt Isabell részéről, hogy hagyta Viktort egyedül Parkum szigetére utazni, miközben ő valószínűleg épp a New York-i Park Avenue valamelyik irodaházának valamelyik megbeszélésén töltötte az idejét. Ő így terelte el a saját figyelmét. Munkával.

Viktor összerezzent a fekete pamlagon, amikor a nyitott kandallóban hangosan összeroppant egy izzó fahasáb. Sindbad, aki mindvégig az íróasztal alatt aludt, most felriadt, és szemrehányóan ásítozott a lángokat szemlélve. A golden retriever két évvel korábban, a wannseei strand parkolójában szegődött Isabellhez.

– Mi jut eszedbe? Csak nem ezzel a korccsal akarod pótolni Josyt? – kiabált rá a feleségére annak idején a villájuk halljában, amikor hazatért a kutyával. Olyan hangosan veszekedett vele, hogy a bejárónő az első emeleten gyorsan behúzódott a vasalószobába.

– Szerinted hogy nevezzük el ezt a dögöt? Josephnek?

Isabell, mint mindig, ebben a helyzetben sem hagyta magát provokálni. Észak-Németország egyik legrégebbi bankárcsaládjának sarjaként most sem tagadta meg Hanza-vidéki származását. Csupán acélkék szeme árulta el, mit gondolt ebben a pillanatban:

Ha annak idején jobban vigyáztál volna, Josy most itt lenne velünk, és játszhatna ezzel a kutyával.

Viktor megértette anélkül, hogy Isabellnek akár csak egy szót is kellett volna szólnia. És a sors iróniája, hogy az állat az első naptól fogva Viktort szemelte ki gazdájául.

Viktor felállt, hogy friss teát készítsen a konyhában. Egy második ebéd reményében Sindbad fáradtan cammogott a nyomában.

– Felejtsd el, barátom! – Viktor épp meg akarta paskolni a kutya fejét, amikor észrevette, hogy Sindbad a fülét hegyezi.

– Mi a baj? – Lehajolt a kutyához, és akkor ő is meghallotta. Egy súrlódó, fémes hangot. Egy csörrenést, amely régi emlékeket idézett fel benne. Csak még azt nem tudta, honnan olyan ismerős a hang. Mi volt ez?

Viktor lassan az ajtóhoz osont.

Ekkor újabb súrlódást hallott. Mintha egy pénzdarabbal követ karcolnának. Megint.

Viktor visszatartotta a lélegzetét. És akkor eszébe jutott. Mindig ezt a zajt hallotta gyermekkorában, amikor az apja hazajött a vitorlázásból. Ezt a fémesen csörgő hangot egy kulcs adta ki, amint nekiütődött egy agyagedénynek. Akkor hallotta, amikor az apja elfelejtette magával vinni a lakáskulcsot, és a bejárat melletti virágcserép alól elővette a pótkulcsot.

Vagy valaki más?

Viktornak összerándult a gyomra. Valaki kint állt az ajtó előtt, aki tudta, hová szokták elrejteni a szülei a lakáskulcsot. És ez a valaki nyilvánvalóan be akart jutni a házba. Őhozzá.

Kalapáló szívvel végigment a hallon, és kikémlelt a nehéz tölgyfa ajtó apró nyílásán. Semmi. Épp fel akarta húzni az elsárgult rolót, hogy a bejárati ajtó melletti kis ablakon keresztül kinézhessen, amikor mégis meggondolta magát, és újból kikémlelt a tölgyfa ajtón lévő kis lyukon. Rémülten hátrált vissza. A pulzusa szaporán vert. Vajon valóban látta azt a valamit?

Viktor érezte, hogy a karja libabőrös lesz. A hallójárataiban a saját vérének a zúgását hallotta, és a teljes bizonyosság szinte megdermesztette. Semmi kétség. Egy másodperc töredék részéig egy emberi szemet látott, amely nyilvánvalóan be akart nézni a nyaraló belsejébe. Egy szemet, amely valahonnan ismerős volt számára, de nem tudta volna megmondani, hogy kié.

Szedd össze magad, Viktor!

Nagy levegőt vett, és felrántotta az ajtót.

– Mit akar …? – Viktor elakadt a mondat közepén, amelyet az ismeretlen zaklató arcába akart ordítani, hogy alaposan ráijesszen. Csakhogy az ajtó előtt nem volt senki. Sem a fából ácsolt verandán, sem a mintegy hat méterre álló kertkapu felé vezető ösvényen, sem a homokos földúton, amely a halászfaluhoz vezetett. Viktor lement az előkertbe vezető lépcsősoron, hogy benézzen a veranda alá. Amikor kisfiú volt, mindig ide rejtőzött a szomszéd gyerekek elől, ha bújócskát játszottak. De még a lassan lenyugvó nap alkonyi fényében is jól látta, hogy néhány száraz levélen kívül, amelyeket a szél hordott oda, senki és semmi nem volt ott, aki vagy ami megzavarhatta volna a nyugalmát.

Viktor megborzongott, és dörzsölgetni kezdte a kezét, miközben felsietett a lépcsőn. A szél időközben becsapta a világosbarna tölgyfa ajtót, és Viktornak nem kis erőfeszítésébe került, hogy az erős huzat ellenére újra kinyissa. Épp sikerült, amikor a mozdulat közepén megállt.

Megint hallotta a különös zajt. Most kevésbé hangzott fémesen, és tisztábban szólt. De ugyanaz a hang volt. És ezúttal nem kívülről jött. Hanem a nappali felől.

Bárki is akarta felhívni magára a figyelmet, már nem az ajtó előtt állt. Már odabent volt a házban.

3. fejezet

Viktor lassan a kandallós szoba felé osont a folyosón, és közben igyekezett magához venni néhány használható tárgyat arra az esetre, ha meg kell védenie magát.

Sindbad vészhelyzet esetén nem bizonyult jó segítőtársnak. A retriever annyira szerette az embereket, hogy valószínűleg játszani kezdett volna a betörővel ahelyett, hogy elkergette volna. Ráadásul épp e pillanatban annyira elmerült a lustálkodásban, hogy látszólag egyáltalán nem vett tudomást a birtokháborításról, és nyilvánvalóan visszabaktatott a nappaliba, míg a gazdája odakint járt.

– Ki van ott?

Semmi válasz.

Viktor az emlékezetébe idézte, hogy 1964 óta nem követtek el bűncselekményt a szigeten, és a jegyzőkönyv alapján akkoriban is csupán egy ártalmatlan kocsmai verekedésről volt szó. Ezek a tények mindenesetre most kevéssé nyugtatták meg.

– Hé! Van ott valaki?

Elfojtott lélegzettel osont át a hallon a kandallós szoba felé, olyan óvatosan, amennyire csak tudott. Bár mindent megtett, hogy ne keltsen zajt, a roskatag padló minden lépésére felnyögött. Gojzervarrott félcipőjének bőrtalpa is megtette a magáét.

Tulajdonképpen miért settenkedem itt, ha közben hangosan kiabálok? – kérdezte önmagától. A kezével már majdnem elérte a nappali ajtajának a kilincsét, amikor belülről hirtelen lenyomták. Viktor ijedtében még felkiáltani is elfelejtett. Szinte kővé dermedt.

Nem tudta, megkönnyebbüljön-e, vagy inkább felháborodjon, amikor meglátta a nőt. Megkönnyebbülhetett volna attól, hogy a behatoló egy csinos, finom hölgy, nem pedig egy durva vadember. Vagy felháborodhatott volna azon, hogy a nő nem átallott fényes nappal birtokháborítást elkövetni.

– Hogy jött be ide? – kérdezte hangosan. A kandallós szobát a folyosótól elválasztó küszöbön álló szőke nő nem tűnt sem zavartnak, sem bizonytalannak.

– A tengerpartra nyíló ajtó nyitva volt, amikor kívülről kopogtam. Sajnálom, ha zavarok.

– Zavar?

Viktor felocsúdott a rémület bénító hatása alól, és levegő után kapkodott, miközben az idegenre förmedt.

– Nem, nem zavar, ó, dehogy, csak éppen halálra rémisztett!

– Sajná…

– És még hazudik is – vágott a szavába Viktor, és a nőt szinte elsodorva becsörtetett a nappaliba. – A megérkezésem óta egyetlenegyszer sem nyitottam ki a hátsó ajtót.

Igaz ugyan, hogy nem is ellenőriztem, de ezt neked nem kell tudnod, gondolta Viktor, miközben az íróasztal elé állva mustrálni kezdte a hívatlan vendéget. Volt benne valami ismerős, annak ellenére, hogy Viktor biztosra vette, még soha nem találkoztak személyesen. Körülbelül százhatvanöt centi magas volt, vállig érő, szőke haját copfban viselte, vékony testalkata első pillantásra feltűnt. Nagyon sovány volt ugyan, de semmi esetre sem tűnt nőietlennek, erre már a kidomborodó csípője és a ruha alatt kirajzolódó formás melle is rácáfolt. Előkelően sápadt bőre és hófehér fogai inkább fotómodell külsőt kölcsönöztek neki. Bár ahhoz nem volt elég magas. Viktor különben arra gondolhatott volna, hogy eltévedt a szigeten, és mindjárt megkérdezi tőle, merre találja a tengerpartot, ahol egy tévéreklám forgatásán vesz részt.

– Nem hazudok, dr. Larenz. Egész életemben egyetlenegyszer sem hazudtam, és nem az ön házában fogom elkezdeni.

Viktor a hajába túrt, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. A helyzet teljesen abszurd volt. Tényleg megtörtént, hogy egy nő betört hozzá, halálra rémisztette, és most még leáll vele vitatkozni is?

– Hallgasson ide, bárki is maga: nyomatékosan felszólítom, hogy azonnal, de tüstént hagyja el a házamat! Úgy értem…

Viktor ismét végignézett az idegenen.

– …egyáltalán ki maga?

Feltűnt neki, hogy nem tudja megbecsülni a nő életkorát. Nagyon fiatalnak tűnt, makulátlan arcvonásai huszonöt év körülinek mutatták. A ruházata viszont érettebb nőre utalt.

Fekete, térdig érő kasmírkabátot viselt, alatta pink Chanel-kosztümöt. A fekete glaszékesztyű, a formatervezett kézitáska, és mindenekelőtt a parfüm inkább egy Isabellhez hasonló korú nőre utalt. Választékos kifejezésmódja is amellett szólt, hogy már elmúlhatott harminc.

És bizonyára hallássérült is, gondolta Viktor, mivel a szavai semmilyen hatást nem gyakoroltak a nőre. Csak állt némán az ajtóban, és őt nézte.

– Rendben. Mindegy is, ki maga. Nagyon megijesztett, és most megkérem, távozáshoz használja az első ajtót, és soha többé ne lépjen a házamba. Én itt dolgozom, és nem tűröm, hogy zaklassanak.

Viktor összerezzent, amikor a nő hirtelen két lépést tett felé.

– Tényleg nem kíváncsi rá, hogy mit akarok, dr. Larenz? El akar küldeni anélkül, hogy megtudná, miért látogattam meg?

– Igen.

– Nem akarja tudni, mi visz rá egy olyan nőt, mint én, hogy ezen az isten háta mögötti szigeten felkeresse önt?

– Nem.

Vagy mégis?

Viktor arra lett figyelmes, hogy halkan egy rég elfeledettnek vélt hang szólal meg a bensőjében. A kíváncsiság hangja.

– Vagyis önnek mindegy, hogy egyáltalán honnan tudom, hogy itt van?

– Igen.

– Ezt nem hiszem el, dr. Larenz. Bízzon bennem! Amit mondani szeretnék, nagyon fogja érdekelni.

– Bízzak magában? Bízzak valakiben, aki betör a házamba?

– Nem. Csak hallgasson meg. Az én esetem…

– Az ön esete engem nem érdekel – szakította félbe Larenz durván. – Ha tudja, mi történt velem, akkor azt is tudja, hogy arcátlanság éppen itt megzavarni a nyugalmamat.

– Fogalmam sincs, hogy mi történt magával, dr. Larenz.

– Hogy mondja? – Viktor nem tudta, min lepődjön meg jobban. Azon, hogy egy vadidegennel vitatkozik, vagy hogy az idegen szavai olyan őszintén hangzanak.

– Ezek szerint az elmúlt négy évben nem olvasott újságot?

– Nem – válaszolta a nő egyszerűen.

Ahogy teltek a másodpercek, Viktor egyre zavartabb lett. Ezzel egyidejűleg a nő szembeötlő szépsége egyre inkább felkeltette a figyelmét.

– Mindegy, nem érdekes. Már nem praktizálok. Két évvel ezelőtt eladtam a praxisomat…

– Van Druisen professzor úrnak. Tudom. Nála már voltam. Ő küldött magához.

– Hogy mit csinált? – kérdezte Viktor döbbenten. Ez a kijelentés még jobban felcsigázta az érdeklődését.

– Na jó, nem küldött. Van Druisen professzor csak annyit mondott, hogy jobb lenne, ha személyesen ön foglalkozna az esetemmel. És, őszintén szólva, én is ezt szeretném.

Viktor megrázta a fejét. A régi mentora tényleg megadta volna egy új páciensnek a parkumi címét? Nem akarta elhinni. Már csak azért sem, mert Van Druisen tudta, hogy nincs abban az állapotban, hogy praktizáljon. Főleg nem itt, a szigeten. De ezt majd később tisztázza vele. Most meg kell próbálnia megszabadulni ettől a nőtől, hogy ismét nyugta legyen.

– Ismételten szeretném nyomatékosan megkérni, hogy távozzon. Csak az idejét vesztegeti.

Semmi reakció.

Viktor érezte, amint a kezdeti félelme fokozatosan kimerültségbe megy át. Sejtette, hogy pontosan az történt, amitől a legjobban tartott: itt sem lesz képes megtalálni önmagát. A szellemek Parkumon sem hagyják békén. Sem a halottak szellemei, sem az élőké.

– Dr. Larenz! Tudom, hogy semmiképpen nem szeretné, ha itt bárki is zavarná. Egy bizonyos Patrick Halberstroem hozott át ma reggel, és ő magyarázta el, még mielőtt a halászhajóról a szigetre tettem volna a lábam, hogy hol keressem önt.

– A neve Halberstaedt – javította ki Viktor. – Ő itt a polgármester.

– Igen, a legfontosabb ember a szigeten. Ön után. Ezt világossá is tette a számomra. És követni is fogom a tanácsát, és „a lehető leggyorsabban elriszálom a csinos kis seggemet Parkum szigetéről”, amint beszéltem önnel.

– Ezt mondta?

– Igen. De csak akkor teszem meg neki ezt a szívességet, ha ön rám szán öt percet az idejéből, és a szemembe mondja.

– Mit?

– Hogy nem akar kezelni.

– Nincs időm rá, hogy kezeljem – mondta Viktor kevéssé meggyőzően. – Kérem, menjen el!

– El fogok menni. Megígérem. De előtte el szeretnék mesélni önnek egy történetet. Az én történetemet. Higgyen nekem! Csak öt perc. És nem fogja megbánni, hogy meghallgatott.

Viktor vonakodott. Kíváncsisága most minden más érzést túlszárnyalt. Különben pedig már így is, úgy is megzavarták a nyugalmát, és nem volt elég ereje hozzá, hogy tovább vitatkozzon.

– Nem harapok, dr. Larenz – mondta a nő nevetve.

A hajópadló ismét megnyikordult a lába alatt, amint közelebb lépett Viktorhoz. A férfi most már érezte a drága parfümjének az illatát. Opium.

– Csak öt perc?

– Megígérem.

Viktor vállat vont. Ha már egyszer úgyis megzavarták, néhány perc ide vagy oda már nem számít. És ha most kidobná, a nő valószínűleg egész nap a nyaraló előtt járkálna fel-alá, és akkor egyébként sem tudna gondolkozni.

– Hát legyen!

Tüntetőleg az órára nézett.

– Öt perc.