A HIÁNYZÓK

LOTTIE PARKER – ELSŐ KÖNYV

PATRICIA GIBNEY

részlet

Fordította Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Patricia Gibney:
The Missing Ones – D.I. Lottie Parker Book One
Bookouture an imprint of StoryFire Ltd., UK, 2017

A könyv kitalált történet.
A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a nyilvánvalóan közismerteken kívül a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve
eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Copyright © Patricia Gibney, 2017
Hungarian translation © Tóbiás Csenge, 2018, 2026
Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024, 2026
Borítóterv © Richard Augustus

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Szerkesztette Takács Andrea
A szöveget gondozta Ligeti Szilvia
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid
A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

ISBN 978-615-128-111-6

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Aislingnek, Orlának és Cathalnek.
Életem, világom.

PROLÓGUS

1976. január 31.

A gödör, amit ástak, nem volt mély, épp csak egy méter. Talán annyi sem. Egy tejfehér liszteszsákba kötözték a kis testet egy valaha tiszta konyhai kötény mára összemocskolódott zsinórjával. A zsákot a földön görgették, noha az oly könnyű volt, hogy akár cipelhették volna is… Az elhunytak iránti kegyelet messze hiányzott minden mozdulatukból. Durván belerúgták a tetemet a sírba, egyikük még lejjebb is tömködte a bakancsával. Nem hangzott el ima, sem végső búcsú; csak a lapátok zaja hallatszott, amint a sáros földbe marnak, amely hamar eltakarta a liszteszsák ártatlan fehérségét. Mintha csak az alkonyat szállt volna le rá. Az almafa alatt, amely a tavasz közeledtével már bontogatta bő termést ígérő virágait, immár két kis sírhant dombja emelkedett. Egyik friss és laza, míg a másik már tömörebb.

Három kis arc figyelte a harmadik emeleti ablakból a hátborzongató jelenetet, a gyermeki szemet elsötétítette az iszonyat. Egy ágyon térdepeltek, előttük durva, olcsó tollal tömött párna hevert.

A lentiek összeszedték szerszámaikat, és elmentek. A gyerekek tovább bámulták a félhold kísérteties fényében derengő almafát. Olyat láttak most, amit fiatal elméjük még nem volt képes befogadni. Reszkettek. De nem a hidegtől.

A középső gyermek szólalt meg először, meg sem mozdulva.

– Vajon melyikünk lesz a következő?

ELSŐ NAP

2014. december 30.

1. fejezet

Susan Sullivan úton volt egy legkevésbé sem kellemesnek ígérkező találkozóra az emberrel, akitől a legjobban félt.

Egy séta, igen; egy séta jót tesz majd. Kinn, a fényen, kiszabadulva a lakása fojtogató sötétjéből, a saját, zavaros gondolatai közül; mindenképpen csak jó lehet. Bedugta iPodja fülhallgatóját, fejébe csapott egy sötét gyapjúsapkát, összehúzta barna tweedkabátját, és kilépett az apró pengeként szakadó hóba. Gondolatai csapongtak. Mégis, kit akart becsapni? Nem tudta elterelni a figyelmét, nem tudott elmenekülni a múltjától, amely kísértette minden ébren töltött percét, megkeserítette minden, zavaros álmokkal telt éjszakáját. Sötéten és halkan csapott le rá, mint egy denevér, egyenesen beteggé téve. Próbálta felvenni a kapcsolatot egy nyomozóval a ragmullini rendőrőrsről, de nem kapott választ a levelére. Pedig ez lehetett volna számára a biztonsági háló… Mindennél nagyobb szüksége lett volna arra, hogy megtudja az igazságot. Maradt hát, hogy maga járjon utána… Így talán a démonjai is megszűnnek majd kísérteni.

Reszketett. Szaporázta lépteit, nem is bánva, ahogy meg-megcsúszik a hótól síkos járdán. Tudnia kellett. Eljött az ideje.

Fejét lehajtva haladt a metsző szélben, olyan gyorsan lépdelve, ahogy a városka jeges útjai csak engedték. A templom két tornyára felpillantva önkéntelenül is megindultságot érzett, s átlépve a kovácsoltvas kapun, automatikusan keresztet vetett. Talpa alatt ropogott a templom lépcsőjére frissen kiszórt só. A hóesés csillapodott, és a szürke eget átengedte a bágyadt téli napsütésnek. Susan belökte a súlyos faajtót; érezte, hogy kissé átfagyott a lába, miközben leverte cipőjéről a havat a lábtörlőn, s ahogy a kapu csukódásának döndülése elhalt a templom hajóin belül, belépett a csendbe.

Kivette a fülhallgatót, és hagyta, hogy a vállán fityegjen. Még ha csak félórás séta volt is, teljesen átfázott. A keleti szél átrágta magát minden ruhán, és Susan szikár, ötvenegy éves testét nem védte megfelelő zsírréteg. Arcát dörgölte, szemét törölgette, hogy megszabaduljon a hirtelen felolvadó hópihék nedvességétől. Pislogott is párat a hőmérséklet- és fényerőváltozástól. A félhomályhoz nehéz volt hozzászoknia a rikító fehérség után. Az oltáron néhány gyertya égett, megvilágították a fal mozaikjait. Az ólomüveg ablakokon át beszűrődött a tompa téli fény, rávilágítva a Golgota állomásaira. A szépiaszínezetű valóságon át Susan lassan, bizonytalanul haladt, de a tömjéntől nehéz levegő kissé megnyugtatta.

Megbiccentve fejét az oltár előtt az első sor padjai közé siklott. A keményfa térdeplő szinte belevájt az ízületeibe. Megint keresztet vetett, töprengve, hogyan hihet még mindig ilyen ösztönösen, azok után, amiken keresztülment… Egyszerre nyugtalanítani kezdte az egyedülléte. Milyen furcsa, hogy pont egy templomban akarjon találkozni ez az ember… Susan persze beleegyezett, mert azt hitte, hogy jó páran lesznek körülöttük ebben a napszakban, s így a találka biztonságos lehet. De nem. Minden üres. Az időjárás, ugyebár…

A kapu nyílt és csukódott, jeges fuvallatot engedve a templom sorai közé. Susan tudta, ki érkezett. Még körbe sem nézett; csak az előtte táncoló gyertyalángot figyelte.

Lassú és határozott léptek visszhangja töltötte be a teret. A pad nyikorgott, ahogy az idegen letérdelt. Hideg levegőt hozott magával kintről, a fagyos levegő illata felhígította a templomszagot. Susan felkelt, tudatába behatolt a jövevény heves, ziháló légzésének zaja; úgy érezte őt, mintha megérintette volna. Abban a pillanatban megsejtette, hogy hiba volt idejönnie. A férfi nem választ adni érkezett; nem őt megnyugtatni jött.

– Nem kellett volna más dolgába ütnie az orrát – csendült a mély, a bibliai képek kígyójáéhoz hasonlatos férfihang.

Susan nem tudott válaszolni. Légzése felgyorsult, szíve dübörgött a mellkasában, a dobhártyáját rezgetve. Öklét összeszorítva szeretett volna rohanni, el, el, messzire… De az ereje elfogyott. Itt volt a vége, tudta jól.

Szeme sarkából könnyek törtek elő, amint a férfi keze összezárult a torka körül; bőrkesztyűs ujjai szinte természetellenes puhasággal fonták körbe a porcokat. Próbált ellenkezni, de mindhiába. Az iPod fülhallgatójának zsinórja tökéletes fegyvernek bizonyult; mélyen belevájódott a nyak finom húsába. Susan orrát megcsapta a férfi fanyar arcszeszének illata, és tudta, ez lesz életében az utolsó inger, amit érez.

A keményfa padokba kapaszkodva próbált elhúzódni az erőszakos kezek elől, de csupán azt érte el, hogy a kesztyűs kéz még feszesebben húzta meg a fülhallgató zsinórját. Susan hiába nyeldekelt, hiába kapkodott levegőért, az éltető oxigén nem jutott el a tüdejéig. Melegség öntötte el a combját. Bevizelt. A férfi még erősebben tartotta. Túl erős volt… lehetetlennek tűnt ellene küzdeni. Az élet, mint a levegő, kiszorult Susan testéből; szinte örömmel köszöntötte a lelki szenvedésnek bizonnyal véget vető fizikai kínt. Életének lángjára ránehezült a sötétség súlyos koppintója. Keze megremegett, majd elernyedt.

A kín utolsó pillanataiban testét árnyékok vezették az e világon soha nem látott megnyugvást sugárzó fény felé. Kicsiny csillagok szikráztak a szeme előtt, amikor a sötétség átcsapott gyötrődő teste felett.

***

A templom harangjai tizenkettőt ütöttek. A férfi ellazította az izmait, és hagyta, hogy a test a földre csússzék.

Csendben és gyorsan távozott. Egy apró fuvallat jelezte csak, hogy kinyitva a kaput, és elhagyta a templomot.

2. fejezet

– Tizenhárom – jelentette ki Lottie Parker detektívfelügyelő.

– Tizenkettő – kontrázott Mark Boyd nyomozó őrmester.

– Nem. Tizenhárom. Látod azt az üveget a Jack Daniel’s mögött? Az a vodka rossz helyen van.

Lottie mindig számolt. Boyd fétisnek nevezte. Ő maga unaloműzőnek. De bárminek nevezzék is, tudta, hogy ez a gyerekkora miatt van. Életének e traumatikus szakaszában gyakran került olyan helyzetekbe, amelyeket nem értett; ezek elől menekült a környezetében található dolgok számolgatásába. Mára ez csak egy ártatlan szokás maradt.

– Erre inni kéne egy pohárral.

– Harmincnégy, alsó polc.

– Feladom! – fogta menekülőre Boyd.

Lottie nevetett.

– Vesztes!

A Danny’sben ültek a pultnál, erősítve az ebédidei forgalmat. A kandalló kellemes meleget árasztott, noha a hő jó részét elvitte magával a huzatos kémény. A pult mögötti ételkiadón át látszott, amint a szakács éppen a vastagon bőrösödő mártást kavargatta, amely a napi ajánlattól – sült marhahús hagymamártással – ekképpen is elvette az ember kedvét. Nem csoda hát, hogy Lottie inkább csirkés melegszendvicset kért. Boyd szintén. Az enyhe olaszos akcentusú kiszolgáló a pultnak háttal éppen a szendvicseket figyelte a grillsütőben.

– Most kopaszthatták a csirkét, hogy ilyen sokáig tart nekik ez a melegszendvics… – dörmögött Boyd.

– Elveszed az étvágyamat – ingatta a fejét Lottie.

– Addig jó, úgy könnyebb várni.

Ottfelejtett karácsonyi dekoráció csillogott a fejük felett. A bár falán egy celluxszal kiragasztott plakát hirdetett egy bandát: Aftermath. Lottie tizenhat éves lánya, Chloe, mintha emlegette volna már neki ezt a koncertet. A plakát mellett egy nagy, díszes keretes tükör függött, amelyre fehér filctollal írták fel az előző esti ajánlatot: „Három feles tíz euró”.

– Még egyért is kifizetnék egy tízest, ha most megkaphatnám… – töprengett hangosan Lottie, de még mielőtt Boyd válaszolhatott volna, Lottie telefonja rezegni kezdett a pulton. Corrigan főfelügyelő neve villant fel a kijelzőn.

– Baj van – nyilatkozott Lottie.

Mire a kis olasz lány megfordult a szendvicsekkel, Lottie és Boyd már rég nem ült a bárban.

***

– Ki akarhatta ezt a nőt holtan…? – kérdezte Myles Corrigan főfelügyelő a templomhoz érkező detektívektől. Valaki nyilván, gondolta Lottie, de persze több esze volt annál, hogy ezt hangosan is kimondja. Fáradt volt. Kimerült. Gyűlölte ezt a nyomasztó, minden erejét elszívó hideget. Pihenésre volt szüksége… De ez lehetetlen. Alig volt pénze. Gyűlölte a karácsonyt is, de az utána következő nyomott, pénztelen, kiüresedett hangulatot még jobban.

Ő és Boyd éhesen viharzott a bűntény színhelyére, Ragmullin csodás, 1930-as években épült templomához. Corrigan főfelügyelő a jeges lépcsőkön állva vázolta a helyzetet. Az őrsre bejelentés érkezett, amely szerint egy holttestet találtak a templomban. Corrigan rögtön felöltötte Superman-köpenyét, és biztosította a helyszínt. Lottie tudta, hogy ha ez az ügy valóban gyilkosság lesz, meg sem lehet majd tőle szabadulni. Ragmullin városka detektívfelügyelőjeként a nyomozásokat illetően elméletileg ő parancsolt, nem Corrigan. De ez politika, ami az őrsön is olyan kegyetlen és aljas, mint mindenütt máshol; és a gyilkossághoz nincs is köze, így hát Lottie félretette ezt a gondolatmenetet, és inkább az ügyre koncentrált.

A főfelügyelő ugatva osztotta az utasításokat. Lottie lemondón összefogta a haját és betűrte a kapucnija alá. Corrigan válla fölött társára, Boydra pillantott, aki gúnyosan vigyorgott a háttérben. Nem reagált erre semmit. Csak csendben reménykedett, hogy nem gyilkossági ügy lesz. Talán csak egy megfagyott hajléktalan. Mostanság kemények a fagyok, nem lenne meglepő, ha egy szerencsétlen feladta volna a küzdelmet. Újabban az utcákon is sok volt a kartondobozokba és katonai hálózsákokba burkolódzó hajléktalan.

Corrigan végre elhallgatott, ami azt jelentette, hogy hozzá lehetett fogni a munkához. Lottie átküzdötte magát a közrendőrök helyszínt biztosító hadán, majd felemelve a másodlagos kordont, amely a templom főhajóját zárta le, odalépett a testhez. Furcsa szag terjengett a tweedkabátos nő körül, aki az első sor térdeplőjére zuhanva feküdt a padok alatt. Nyakára tekeredve fülhallgatózsinór, a térdeplő alatt gyanús pocsolya.

Lottie legszívesebben felkiáltott volna, hogy „az isten szerelmére, ez mégis egy nő, nem egy tárgy!”, s betakarta volna a holtában ily illetlen testet. Ki volt ez a nő? Miért jött ide? Kinek fog majd hiányozni? Ellenállt a késztetésnek, hogy az arc fölé hajolva lecsukja a szemhéjakat. Ez nem az ő dolga.

A komor templomot már betöltötte a fény. Lottie felállt, és Corrigan fontoskodására ügyet sem vetve elintézte a szükséges telefonokat, és biztosította a főhajót a helyszínelők számára.

– Az állami patológus már úton van – közölte Corrigan. – Harminc perc, és itt van, persze attól függ, milyenek az utak. Meglátjuk, ő mit mond. – Lottie a férfira pillantott. Corrigan szemlátomást lubickolt a lehetőségben, hogy egy gyilkossági ügybe ütheti az orrát. Lottie szerint már fogalmazta a sajtónyilatkozatát is. De ez nem az ő ügye. Nem is kellene hogy itt legyen. Ez Lottie dolga.

Az oltár előtti rácsok mellett Gillian O’Donoghue közrendőr állt egy pappal, aki egy számlátomást reszkető nő vállát karolta át. Lottie átlépett a sárgaréz kiskapun, és hozzájuk fordult.

– Jó napot kívánok. Lottie Parker detektívfelügyelő vagyok. Szeretnék feltenni néhány kérdést önöknek.

A nő nyöszörgött.

– Muszáj most? – kérdezte a pap.

Lottie azon töprengett, vajon mennyi idős ez a pap. Talán kicsivel fiatalabb nála? Lottie júniusban lesz negyvenhat. A pap talán a harmincas évei vége felé járt. Kiköpött pap volt, az élére vasalt fekete nadrágjától a gyapjúpulóverből kikandikáló keménygallérjáig.

– Nem tart soká. De most a legjobb kérdezősködni, amikor még friss az élmény.

– Megértem – sóhajtott a pap. – De nagyon megrázott minket a dolog, így kétlem, hogy bármi használhatót tudnánk mondani. – Felkelt, kezet nyújtott. – Joe Burke atya. Ő pedig Mrs. Gavin. Ő takarítja a templomot.

Burke atya kézfogásának erélyessége és melege meglepte Lottie-t. A magas férfi kék szemében a templom gyertyáinak fénye csillogott. Ez még hozzátett a megjelenéséhez.

– Mrs. Gavin találta meg a testet – magyarázta az atya.

Lottie kinyitotta kis noteszát, amelyet kabátja belső zsebéből halászott elő. Általában az okostelefonját használja a jegyzetelésre, és diktafon helyett is, de ezen a szent helyen nem tűnt illőnek, hogy azt vegye elő. A takarítónő felnézett, és zokogni kezdett.

– Ejnye, ejnye – csitította az atya, mintha legalábbis egy gyermekhez beszélne. Leülve kedvesen megsimogatta Mrs. Gavin vállát. – Ez a kedves nyomozó azért jött, hogy megkérdezze, mit látott.

Kedves? Lottie meglepődött. Ő sosem használta volna ezt a szót saját magára… Leült hát, és az asszony felé fordult, ahogy a kabátja csak engedte. Nadrágja dereka keményen a hasába vágott. Jesszus, gondolta Lottie, le kell mondanom a gyorskajáról…

A takarítónő felnézett rá. Arca alapján hatvan év körüli lehetett… bár a sokk okozta sápadtság miatt jobban kirajzolódtak a ráncai.

– Mrs. Gavin, kérem, meséljen el mindent, attól a pillanattól kezdve, hogy ma belépett a templomba!

Egyszerű kérdés. De nem Mrs. Gavinnek, aki erre újra zokogórohamban tört ki.

Az atya sajnálkozva pillantott Lottie-ra, mintha azt üzenné, hogy „sajnálom, de belőle ma nem szed ki semmit”. Mégis, megcáfolva minden kételyt, Mrs. Gavin egyszer csak összeszedte magát, és reszketeg, el-elfúló hangon belefogott.

– Dél körül érkeztem, mint mindig, hogy a tízórás mise után takarítsak. Általában ottan, oldalt kezdem… – mutatott a jobb hajóra – …de most mintha egy kabátot láttam volna itt középen. Úgyhogy, mondom magamnak, ma talán kezdjük mégis emitt. Akkor láttam meg, hogy nem csak egy kabát… Ó, Jézusnak szent anyja… – sírta el magát megint, majd keresztet vetett háromszor is, mielőtt tovább hüppögött volna egy gyűrött zsebkendőbe.

Hát, Jézusnak szent anyja itt már nem tud mit segíteni, fordult meg Lottie fejében a szarkasztikus gondolat, de hamar kirázta belőle.

– Megérintette a testet?

– Istenemre, nem én! Nyitva volt a szeme, meg az az izé, zsinór volt a nyaka körül… Láttam én már sok mindent, kérem, de ilyen testet még soha! Rögtön tudtam, hogy Jézus erejére, ez egy hulla…

– És akkor mit csinált?

– Sikoltottam. Eldobtam a felmosót meg a vödröt is, mindent! Rohantam a sekrestyébe! Akkor futottam bele Burke atyába itten.

– Hallottam a sikolyt, és szaladtam megnézni, hogy mi folyik itt – magyarázta Burke atya.

– Láttak valaki mást a templomban?

– Egy teremtett lelket sem.

Friss könnyek gördültek Mrs. Gavin orcáján.

– Látom, nagyon megviselték a történtek – mondta Lottie. – O’Donoghue majd felírja az adatait, és hív egy taxit önnek. Próbáljon pihenni egy kicsit.

– Én majd vigyázok rá, nyomozó.

– De most magával is beszélnem kell.

– A paplakban élek, a templom mögött. Akármikor megtalálhat.

A takarítónő, a pap vállára hajtva fejét, sírdogált tovább.

– Most inkább rá vigyáznék – ismételte a pap.

– Jól van – egyezett bele Lottie is. – Akkor később felkeresem, atyám.

Burke atya bólintott, majd a karjánál fogva az oltártér mögötti kis ajtóhoz vezette Mrs. Gavint. O’Donoghue követte őket.

Hideg fuvallat söpört végig a templomon, ahogy a helyszínelő csapat megérkezett. Corrigan főfelügyelő rohanvást üdvözölte őket. Jim McGlynn, a helyszínelők vezetője, kezet rázott vele ugyan, de lemondott a kötelező udvariassági körökről, inkább azonmód munkához látott az embereivel.

Lottie távolabbról figyelte őket pár percig, de aztán mégis olyan közel ment, amennyire McGlynn csak engedte.

– Középkorú nő. Melegen fel van öltözve – mondta Boydnak, aki egészen eddig hűséges árnyként követte; majd visszafordult a szentélyrekesztő felé. Egyrészt azért, mert onnan jobban látta, mi folyik a templom többi részében, másrészt pedig azért, hogy végre lerázza kicsit Boydot.

– Akkor a hipotermiát kizárhatjuk – jelentette ki Boyd, leginkább magának.

Lottie-t megborzongatta ez a felbolydulás egy ilyen, általában csendes és nyugodt helyen. Tovább figyelte a helyszínelők munkáját.

– Egy templom… A legrosszabb, ami csak lehet – szólalt meg McGlynn. – Isten tudja, hányan fordulnak meg itt nap mint nap, teleszórva hamis nyommal a helyszínt…

– Jó választás volt hát a gyilkos részéről – kotyogott közbe Corrigan. Senki nem válaszolt neki.

Magas sarkú cipő kemény kopogása törte meg a motoszkálás tompa zaját. Egy apró nő igyekezett feléjük, alakját még inkább torzította a vastag kabát. Kocsikulcsot lóbált a
kezében, majd, mintha észbe kapott volna, hogy hol van, a könyökhajlatában lévő táskába süllyesztette. Kezet rázott a
főfelügyelővel, bemutatkoztak.

– Jane Dore, állami patológus. – A hangja éles volt, távolságtartó.

– Ismeri Lottie Parker detektívfelügyelőt? – kérdezte tőle Corrigan.

– Igen. De sietnem kell, amennyire csak lehet – válaszolta, és a folytatást már Lottie-hoz intézte. – Mielőbb szeretném a boncolást elkezdeni. Minél hamarabb adom le a jelentést, annál hamarabb foghatnak munkához.

Lottie-t lenyűgözte, hogy a nő milyen ügyesen lesöpörte Corrigan fontoskodását. Jane Dore nem lehetett magasabb százhatvan centinél. Egyenesen eltörpült a fél fejjel magasabb Lottie mellett, aki csak hótaposóban volt.

Kesztyűt és védőruhát öltve a patológus valóban hamar megkezdte az elsődleges vizsgálatot. A nő nyakán megérintette a fülhallgató zsinórja okozta zúzódást, azután felemelte a fejet, és a szemet tanulmányozta. Majd a szájat, a koponyát. A helyszínelők oldalra fordították a testet. Kiderült az is, mi volt a gyanús pocsolya és szag: élete utolsó másodperceiben az áldozat maga alá rondított.

– A halál ideje? – kérdezte Lottie.

– Elsőre azt mondanám, hogy két órán belül. A boncolás után tudok pontosabbat mondani. – Jane Dore lefejtette apró kezéről a latexkesztyűt. – Jim, mikor készen vagytok, vitesd a testet a tullamore-i halottasházba. Lottie már nem először szapulta magában a közegészségügy azon döntését, amely a tullamore-i kórházba helyezte át a helyi ellátást és a halottasházat is. Újabb szög Ragmullin koporsójába…

– Amint megvan a halál oka, kérem, értesítsen azonnal – fontoskodott Corrigan. Lottie a szemét forgatta. Mindenki tisztában volt vele, hogy az áldozatot megfojtották. A halottkémi vizsgálat csupán azért kötelező, hogy ezt hivatalosan is kimondják. Hiszen hogy fojthatná meg magát valaki véletlenül egy templomban, a saját fülhallgatójával?

Jane Dore lerángatta magáról a védőruhát, egy papírzacskóba gyömöszölte, és ugyanolyan sebesen, mint ahogy érkezett, távozott is; csak kopogó cipősarkának visszhangját hagyva maga után.

– Megyek vissza az irodába – morgott Corrigan. – Parker, szedje össze a csapatát – vetette oda Lottie-nak, majd a patológus nyomában elhagyta a templomot.

A helyszínelők még egy órán át szöszmötöltek a test körül, majd kinn folytatták a nyomkeresést. A testet egy fekete impregnált zsákba tették, amelyet egy kerekes hordágyra emeltek mindazzal a tisztelettel, amely egy fekete
viaszosvászon zsáknak kijár. A hordágyat egy mentőkocsiba tolták, majd a mentő szirénázva vágódott ki a havas útra.

Mire a sietség? A halott már nem siet sehová.

Köszönetnyilvánítás

Egy regényt megírni mindig személyes utazás, és tudom, hogy nem érhettem volna el a célomat azok nélkül az emberek nélkül, akik társamul szegődtek utamon.

Mindenekelőtt, neked szeretném megköszönni, kedves olvasó, hogy vetted a fáradságot, és elolvasd A hiányzókat. Nélküled az egész út mit sem ért volna.

A Bookouture csapatának is szeretném megköszönni, különösen a szerkesztőmnek, Lydiának, hogy biztatott, és
megosztotta velem, mennyire tetszett neki a könyvem, és végig mellettem állt. Köszönöm, hogy hittél bennem.

Az ügynökömnek, Ger Nicholnak a Book Bureau-nál, szintúgy, hogy kitartott. Amikor Ger az első e-mailjében megírta, hogy a könyv felénél tart, és alig várja, hogy a végére érjen: az volt a pillanat, amikor végre valósággá vált az ábránd: igen, író leszek!

Az Irish Writers’ Centre is feledhetetlen élménnyel szolgált. Az óráik és az oktatóik mind fantasztikusak, sőt, néhány, életre szóló barátra is szert tehettem. Arlene Hunt, Conor Kostick és Louise Phillips segített, hogy a kusza gondolatokból a tehetség és készségek csiszolása útján igazi regény születhessen, ahogy Carolann Copland a Carousel Writers’ Retreatnél, valamint mindenki más az Irish Crime Fiction Groupnál, továbbá O’Loughlin a Writingnál ugyancsak… Mindannyiótoknak köszönöm.

Niamh Brennannek a sok jótanácsért, bölcs véleményért és kitűnő meglátásaiért. És persze a rengeteg bátorító e-mailért, amelyekkel akkor bombázott, amikor a lelkesedésem alábbhagyott. Nagyra értékelem a véleményedet.

Jackie Walshnak, aki az összes krimitalálkozón, íróbulin és regényünnepen velem volt. Niamh és Jackie csodás barátaim, írótársaim és kritikusaim lettek a történet, valamint a szereplők sorsának alakítása folyamán.

Teresa Doran, Liam Manning és Padraig McGovern, köszönöm, hogy meghallgattátok az első vázlataimat az „íráskészség 1” csoportban.

Tara Sparlingnek is kijár a köszönet az előolvasásért.

Alan Murray és John Quinn segített a rendőri szakismeretekben, ha bármi hiba maradt benne, az kizárólag az én bűnöm. A történet gördülékenysége érdekében a rendőrségi folyamatokat néhol egyszerűsítettem.

Húgom, Cathy, és bátyám, Gerard is megérdemli a hálámat. A család mindennél fontosabb.

Édesapám és édesanyám, Kathleen és William Ward, mindig mellettem állt, és hittek bennem. Különösen a rázósabb szakaszokban. Hála nektek.

Anyósomnak, Lily Gibney-nek és a családjának is köszönöm a támogatást.

Gyermekeim, Aisling, Orla és Cathal: ti adtok értelmet az életemnek. Imádlak benneteket. És családunk legújabb tagja, az unokám, Daisy, a bizonyíték arra, hogy az élet csupa meglepetés.

Aidan, drága férjem. Mindennap hiányzol. Köszönöm, hogy támogattál, amíg módodban állt, hogy elérjem az álmomat. Nagyon büszke lennél most rám. Bárcsak megoszthatnánk ezt a pillanatot! Szeretlek. Emléked mindig a szívemben őrzöm.

Kedves Olvasó!

Őszintén szeretném megköszönni, hogy elolvastad az első regényemet, A hiányzókat.

Hálás vagyok, hogy időt áldoztál Lottie Parkerre és társaira. Remélem, élvezted a történetet, és számíthatok az érdeklődésedre a továbbiakban is, a következő regényekben.

Miután a férjem, Aidan, rövid betegség után eltávozott, életem legsötétebb időszakában az írásba menekültem a gyászommal. Ennek gyümölcse lett ez a könyv. Számtalan noteszt és jegyzetfüzetet írtam tele kósza sorokkal, ötletekkel, kusza gondolatokkal, és úgy tekintettem rá, mint terápiára. Azonban minél többet írtam, annál inkább úgy éreztem, hogy kemény munkával ezek jegyzetfélék egy könyvet is ihletnének… És úgy lett. Nem volt könnyű út, de azt hiszem, végre odaérek!

A történet minden szereplője kitalált, ahogy Ragmullin városa is, de tény, hogy a valóságban történt események erős hatással voltak a történetemre.

Őszintén remélem, hogy élvezted A hiányzókat. Kissé zavarban vagyok, hogy erre kérlek, de ha tudnál véleményt írni a könyvről, sokat jelentene nekem.

A blogomon is kapcsolatba léphetsz velem, vagy a Facebookon. Mindkettőt igyekszem frissen tartani.

Köszönöm még egyszer, és bízom benne, hogy a második kötetnél újra csatlakozol hozzánk.

Szeretettel,
Patricia

Tartalom

PROLÓGUS

ELSŐ NAP

MÁSODIK NAP

HARMADIK NAP

NEGYEDIK NAP

ÖTÖDIK NAP

HATODIK NAP

HETEDIK NAP

NYOLCADIK NAP

KILENCEDIK NAP

EPILÓGUS

Köszönetnyilvánítás

Lábjegyzetek

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban www.booklove.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Lato – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0