Copyright © Barát Enikő, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Maraton kiadó

Borítótervezés: Tabák Miklós

Maraton Kiadó, Szentes, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.maratonkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-6156761-03-3

A regény szabadszájú megfogalmazásban íródott, a történetmesélésben találkozhat trágár kifejezésekkel. A cselekmény olykor durva és kegyetlen.

Olvasását 18 éves kor felett ajánljuk!

A cselekmény bizonyos részeit megtörtént események ihlették, ám a regényben előforduló nevek a képzelet szüleményei, így az ezzel kapcsolatos bármilyen hasonlóság a regény és a valóság között csupán a véletlen műve.

A műben szereplő helyszínek részben valósak, részben fikciók.

Minden olyan lánynak, aki szeretett már úgy barátnőt,
mintha az valóban a barátnője lett volna…

1. FEJEZET

Zora

– Na, ide figyelj! Mivel egy házasságtörő köcsög vagy, igenis lehetnek igényeim! Világos? – kiabálok bele a telefonba, mit sem törődve a vadidegen sofőrrel az első ülésen.

Választ nem várva kinyomom a telefont és felsóhajtok. Fenyegetőző barom! Még hogy a házasságban szerzett vagyon ötven százaléka nem illet meg engem. Igaza van! Sokkal több illetne meg! Módosítani kellene a törvényt! Jó feleség voltam, ráadásul kidolgoztam a belem az elmúlt években, mire ő szépen belógatta Jancsikát egy másik Juliskába, és még azt hiszi, majd csendben távozom. Szarházi! Tűrtem én eleget. Mellesleg, mit tehetek én róla, hogy akkora marha volt, hogy a fekete bizniszei miatt a nevemre íratta a Mercit és a Jaguart, ja, meg a házat is, amiket én azóta persze átruháztam másra, nehogy vissza tudja szerezni a válás során. Upsz! Az ő baja, ahogy az is, hogy lebukott. Amatőr! Addig nem nyugszom, amíg ki nem perlem belőle a szart is. Hívjuk vigaszdíjnak! Amúgy sem értem, mit akadékoskodik a felén mindennek, alatta se gurulna két kerékkel, csak maximum a bicikli.

A repülőtér előtti parkolóban a fizetést követően a sofőr rögvest kiugrik, hogy kinyissa nekem az ajtót. Nicsak, léteznek még úriemberek! A púderszínre lakkozott, kemény falú bőröndöm mellém állítja, és még a fogóját is kihúzza nekem. Legalább megköszönte a busás borravalót! Bevallom magamnak, hogy az elmúlt időszakban még a gondolataim is csak mélységes sértettségről árulkodnak, de egyelőre nem érzem, hogy tudnék rajta változtatni. Egyszerűen haragszom az egész világra, és ez a közös nyaralás is púp a hátamra. Nem akarok az elcseszett életemen merengeni a naplementében, az semmi jóra nem szokott vezetni. Mégsem volt sok választásom, úgyhogy csak abban reménykedem, hogy gyorsan eltelik ez az egy hét. Nem a társasággal van bajom, hanem magammal.

A forgóajtón áthaladva őrült nők sikolyára leszek figyelmes. A hangok irányába fordítom a fejem, ahogy a váróban lévő tucatnyi ember is ezt teszi, és meglátok három izgatottan kapálózó, minden bizonnyal máris erősen ittas nőt. Tök égő! Vannak, akik már az induláskor sem tudnak viselkedni. Kiváltképp a barátnőim! Feléjük indulok, de ők gyorsabbak, és szép sorban a nyakamba ugranak. Pfuj! Utálom, ha ölelgetnek!

– Nem lehetne annyiban maradni, hogy sziasztok? Csak úgy sallangmentesen? – kérdezem, bár előre tudom a választ.

– Zora! – ejti ki a nevem felháborodva Vica. – Ha végig ilyen pukkancs picsa leszel, itthon kellene maradnod! Nélküled is menők vagyunk! – Neki, mint mindig, ami a szívén, az a száján.

Hosszú, vörös fürtökben leomló haját a válla mögé dobja, így a brutálisan domborodó dekoltázsa még inkább előtérbe kerül.

– Vidd innen a csöcsöd! Minek kell örökké mutogatni? – kérdezi csipkelődve Mia, akinek mellesleg hasonlóan telt melle van.

– Csak irigy vagy, mert az enyém Isten ajándéka, te meg vetted őket! – kacsint rá Vica.

A két örök versengő. Valóban el kell ismerni, hogy Vicának égi adottságai vannak, ami a külsejét illeti. Olyan, mint egy tüzes, csábító démon. Amit ki is használ, hogy a bárjait ellepjék a vastag bukszás férfiak.

Vele ellentétben Mia duci kislány volt, akit a szülei úgy tömtek, mint egy malacot, aminek az lett a következménye, hogy habár felnőtt korára heti hétszer izzadta magát dögösre az edzőteremben, kisebbségi komplexusa leküzdése, no meg a felhalmozott bőrréteg eltávolítása érdekében többször kellett a kés alá feküdnie. Tény, hogy jót tett neki a szike. Most meg fitneszedzőként és táplálkozási tanácsadóként keresi a kenyerét. Mint, ahogy ma minden második ember.

– Nem vagyok irigy a kocsmacsöcsökre! – ölti ki Vicára a nyelvét Mia játékosan.

– Ne sértegesd az ikreket! – löki meg komiszul, majd Hannához fordul. – Add azt az áldást! – szól rá, de nem vár reakcióra, ugyanis azonnal a műanyag martinis pohárért nyúl, kiveszi Hanna kezéből az üreset, és felém nyújtja.

Elveszem, miközben Hannára nézek, akinek kislányos bája most is pont olyan tagadhatatlan, mint tízéves korunkban. Ő a legvisszahúzódóbb közülünk. Vagy a legintelligensebb, ki tudja?!

– Tetszik a virág a hajadban, csajszi! – mutatok rá mosolyogva.

– Köszönöm! Nem akartam meghazudtolni magam! – feleli az emberek között normálisnak számító hangerővel, miközben Vica hűen önmagához, átveszi a csapos szerepét és az üveg Martini maradékát kiönti a poharakba.

– Ránk, ribik! – Anélkül, hogy koccintanánk, már le is húzza az egészet és azonnal tölti újra, de felpillant ránk. – Mi van már, rehabon vagytok, vagy mi?

– Szantorinire! – emeli magasba a poharát Mia, mire mind egyetértésben kiürítjük a poharunkat, majd a szemetesbe hajítva, az előre kinyomtatott business jegyünknek hála, kellő gyorsasággal esünk túl a becsekkoláson.

A masszív bőröndjeink feladva, a biztonsági ellenőrzés kipipálva. A 21. század modern technológiájának köszönhetően már nem kell egy gép indulása előtt órákkal korábban érkezni, így a mosdót útba ejtve egyenesen a járatunk beszállókapuja felé vesszük az irányt. Athénban vár ránk egy átszállás, de egy kutya sem ugatna Bécsig, csak hogy közvetlen repülhessen.

Imádom a business classt! Jó ideje már, hogy nem nyomorgok turista osztályon, és szerencsére ebben a barátnőim is követik a példám. Még ha piszkos anyagias példa is!

Sietősen elfoglalom a tágas bőrülésem, és már kapom is ki a tabletem a kézitáskámból, hogy még indulás előtt meg tudjak válaszolni egypár e-mailt, amire napközben és a taxiban sem volt időm. Ráadásul, az elmúlt órában a telefonom jelzett hat új levelet. Még felszállás előtt pont el tudom olvasni őket. Már világít a kijelzőm, mikor Mia még csak a táskáját taszigálja be a feje fölötti rekeszbe, mert nem volt képes annyit várni, hogy ezt a megfelelő emberek elintézzék helyette. Hanna ugyanazokat az elköszönéseket ismételgeti a telefonba századjára is a gyerekeinek, mint két perccel ezelőtt. Szeretlek titeket! Vigyázzatok magatokra! Anyuci nagyon siet!

Egy kis csend nem ártana, hogy koncentrálni tudjak, de az esély erre annyi, mint hogy ebben a pillanatban elüssön egy nyamvadt busz, főleg mikor meghallom Vica hangját a levegőt hasítani.

– Aranyom! – szólítja le a légiutas-kísérőt anélkül, hogy leült volna. – Hozz nekem kérlek, egy dupla tequilát! Só-citrom társaságában, ahogy kell! Köszönöm, egy tündér vagy! – mutat rá, pont mintha egy filmben lennénk.

Felemelem a fejem és felé fordulok.

– Az előbb még Martinit ittál.

A kavarodásnak még sosem lett jó vége!

– És? – kérdez vissza felhúzott szemöldökkel, de már Mia felel helyettem.

– Athénig csak két óra az út! – céloz arra Vicának, hogy a már bevert Martiniktől és az előtte álló tequiláktól – főleg, ha kettőt kér belőle –, lehet, hogy le se fog már tudni szállni!

– Igaz! – mondja elgondolkodva Vica. Csak nem fogja az agya az adást? – Bocsi! – szól ismét a stewardesshez. – Három tequilát hozz!

Dehogy veszi a torony az adást! Hangosan felnevetek.

– Reménytelen vagy! – mondom, és legyintek egyet.

– Te vagy az! Nézz magadra, kislány! Még a nyaralásod előtt is bementél az irodába, hogy kihajtsa belőled a szart is a főnököd! Plusz poén, hogy már arra sem vagy képes, hogy átöltözz – néz végig rajtam. – Fekete Armani kosztümben virítasz a pusztulat kánikulában, és akármennyire is szexistennőnek képzeled magad azokon a kecses kis tűsarkakon és a vékonyka combfixedben, az is fekete. Ezzel pedig azt akarom mondani, hogy aki tárgyaláshoz öltözve száll fel még egy gépre is, arra ráférne egy gigantikus dugás, hogy ne csak a munkát lássa, hanem egy jó nagy farkat is!

Mia vigyorogva, tapsolva helyesel az észosztásnak:

– Úgy van!

Nimfók! Épp válaszra nyitom a szám, hogy kifejtsem a véleményem arról, mennyire eszem ágában sincs férfit fogni magamnak, pláne a hűtlen férjem után, akit épp készülök megkopasztani a válóperes eljárás során, mikor egy határozott férfihang megelőz.

– Érdekes felvetés!

Látom, ahogy mindhárom gyerekkori barátnőm a hang irányába fordítja a fejét. Még Hanna, a kis félős is majd hanyatt esik. Friss áru érkezett!

Kicsit előredőlök, hogy én is hátra tudjak fordulni és szemügyre vehessem a reszelős hang tulajdonosát, de majd lefordulok a székről. Az anyád! Ez David Beckham, baszki? Ahogy összetalálkozik a tekintetünk, megáll az idő. Magas, feszes, szálkás. Isteni. Világosbarna haja és szakálla is rövidre nyírva. Szeme szürke, fullasztó, mint a füst. És…

– Armani öltöny! – Úgy nyújtja el a szavakat Vica, mintha csak az idegen testén akarná végigcsorgatni őket. A vörös démon végül felém fordul és kajánul rám villantja gonosz mosolyát. Tudom, mi jön. Ki ne merd mondani! – Kislány! Az öltönyös farkad tálalva! – formálja tálcává a kezét.

Kimondta!

Mindjárt elsüllyedek. Érzem, ahogy az arcom rákvörösre vált. Kezembe temetem az arcom, de ha most bárki azt gondolná, nem égetnek tovább, az nagyon téved. Elvégre, minek nekem ellenség, ha a saját barátnőim is odapörkölik a seggem.

– Helló, idegen! Ő itt a barátnőnk, Radovics Zora! – mutat be Mia.

Ha már a levegőben lennénk, azt kívánnám, zuhanjunk le, és haljunk szörnyet, azonnal.

– Zora! – hallom, hogy ízlelgeti a nevem. Izgató, ahogy kimondja! – Érdekes név – búgja a mély férfihang, miközben én még mindig bőszen rejtegetem az arcom.

– Szláv eredetű, az anyukája után. Azt jelenti, hogy hajnal és nem szereti, ha becé…

– Hanna! – kiálltok rá a barátnőmre, akiről eddig azt hittem, az egyetlen, akibe szorult némi intelligencia rajtam kívül. Eddig! – Be tudok mutatkozni egyedül is! – pirítok rájuk, de úgy égek, mint a szent szar.

Esküszöm, úgy viselkednek, mintha tizenhat évesek lennénk, és először szabadulnánk ki a nagyvilágba, holott mind betöltöttük a harmincat és önálló, érett felnőtt nők vagyunk. Vagyis már aki!

Ahogy az idegenre nézek, annak vonzó arcán kihívó félmosoly húzódik. Kár lenne tagadni, hogy ez is nézett már tükörbe, és pontosan tudja, mit látott benne. Pláne, hogy olyan tökéletesen áll rajta az az öltöny, mint akire rászabták. Lép egyet felém, és megáll az ülésem oldalánál.

– Akkor mit szólna, ha túl is esnénk rajta? Sárközi Kristóf – mondja, és határozottan felém nyújtja a kezét.

Mielőtt teljesen szétfolynék a látványától, seggbe billentem magam, persze csak úgy képletesen, majd felszegem az állam és elegánsan kisöpröm hosszú barna hajam az arcomból.

– Ők ott biztosan szívesen túlesnek mindenen! – mutatok a barátnőimre. – Hannát hagyja, ő túl ártatlan és jóravaló magának! – figyelmeztetem. – A másik kettőt viheti! Ha nem bánja, dolgom van, mert a faszfej férjem felszedett valami nőcskét, és ha nem akarok csóróként az utcán éjszakázni hamarosan, akkor meg kell néznem az e-mailjeim ahelyett, hogy magára pazarolnám a drága időmet.

Mivel elfordulok és belesüppedek a székbe, nem tudom, milyen arcot vág, de tutira lehervadt az önelégült mosolya, arra mérget vennék. Nem ez a csábítás titka, az fix!

– Hagyja csak, nem kapott mostanában, azért ilyen kis heves! – kacag fel Vica.

– Hallak! – szólok rá anélkül, hogy felnéznék a táblagépemből.

– Még jó! – reagál, majd bemutatkozik az öltönyösnek. – Tegeződjünk! Katona Éva vagyok, de mindenki Vicának hív. Te is jobban teszed, drágám. – Olyan harsány, hogy szerintem a turista osztály is hallja.

A szemem sarkából látom, ahogy kezet fognak, majd Sárközi Kristóf elhelyezkedik az előttem lévő fotelben.

Miután a stewardessek felszólítanak bennünket öveink bekapcsolására a felszállás idejére, a lányok megállás nélkül csevegnek mindenféle értelmetlen semmiségről, bevonva mindenbe új ismerősünket is.

A felszállás után a légiutas-kísérő ismét érdeklődve körbejár, hogy szolgálatunkra legyen. Nem kerüli el a figyelmem, amint flörtölni próbál az első osztály tagadhatatlanul legpartiképesebb szépfiújával. Biztos minden értelmes egyedülálló – és nem egyedülálló – nő lecsap rá, mint hiéna a húsra. Csak én vagyok eszetlen!

Amint végre rám is hajlandó áldozni egy kis figyelmet, kérek egy kávét, de ahogy kiejtem a rendelésem, kapok is érte. Mit képzeltem?!

– Kávét? Jó, hogy nem már vizet kérsz! Meg akarod mérgezni magad? – rikkant fel Mia, mintha valami galád dologra vetemedtem volna.

– Hozzon neki egy dupla vodkát, tisztán! – kontrázik rá Vica.

– Utálom a vodkát! – válaszolok érdektelenül, mert a felszállást követően a táblagépem fogságába ragadtam.

Hirtelen azonban egy kezet látok, ami a magasba repíti a készüléket, majd egyszerűen a földön csattan. Felpattanok, mintha csak azt közölték volna, hogy lezuhanunk.

– Hülye vagy, baszki? – sikoltok fel, és a legjobban az bánt, hogy a merényletet Hanna követte el ellenem.

– Elég volt! Komolyan mondom! Nyaralni jöttünk! Az elmúlt hetekben nem vagy önmagad! – oktat ki, de még ezt is tudja kedvesen csinálni.

Olyan igazán anyáskodón. Látszik, hogy csak neki vannak gyerekei négyünk közül. Bár azok nem gyerekek, hanem a Sátán kölkei, de mindegy is.

– Egy áruló dög vagy! Majd mikor a gyerekeiddel beszélsz, kikapom a telót a kezedből és beledobom a medencébe! Csak szólok, hogy ne érjen váratlanul! – vágom keresztbe a kezem magam előtt.

– Na, arrébb a cicakarmokkal! – csapja össze a tenyerét hangos tapssal Mia. – Dobd be azt a két vodkát, mielőtt betöltöd a negyvenet és meghalsz!

– Miért halna meg? – kérdezi összeráncolt homlokkal Sárközi úr.

– Mi köze hozzá? – vágok vissza, mert én ugyan le nem tegeződök vele.

Még azt hinné, felhívás a dugásra!

– A csajok szerint a nőknek olyan a negyvenedik szülinap, mint a férfiaknak az impotencia! – pirul el Hanna kissé, ahogy elmagyarázza újdonsült ismerősünknek a régi teóriánkat.

– Vagyis? – értetlenkedik.

Amatőr!

– Halál! – vágja rá Mia és Vica egyszerre, majd a magasba emelik és egymáshoz koccintják a poharukat.

– Ez valami Szex és New Yorkos duma? Azok is négyen voltak, nem? – Ezért a feltételezésért lakolni fog a pára Sárközi.

– Ne sértegess bennünket! – fakad ki mérgesen Mia.

Mondtam! Mia mindig harapott erre a témára, mert hiába szerette azt a sorozatot, azt mondja, azok kamu barátnők, mi meg igaziak vagyunk. Nem tudom alátámasztani, mert egyetlen részt se láttam.

A légiutas-kísérő átnyújtja nekem a vodkát.

– Húzd le, kislány! Aztán Armaniké a WC! – kacsint ránk Vica.

Nem bírom tovább, úgyhogy fogom, és szinte egy húzóra leküldöm azt a nyamvadt vodkát.

Méreg!

– Sárközi, te nem iszol? – kérdezi tőle szándékos tegeződéssel, nem tetszőn Mia.

– Kihagyom, kösz! – válaszolja felénk fordulva, majd kajánul rám kacsint. – Valamelyikünknek észnél kell maradni, hogy ne felejtsük el bezárni a WC-t! Igaz?

2. FEJEZET

Zora

– Ezt ismételje el! – kiabálok rá az információs pult mögött ülő fiatal nőre angolul, aki a légitársasága uniformisát viseli.

– Nagyon sajnáljuk a kellemetlenséget, hölgyem! Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy a csomagjai a lehető leggyorsabban megérkezzenek Magyarországról! – feleli olyan begyakoroltan, mintha ezt a mondatát szajkózná egész álló nap.

– De nekem most azonnal kellenek a csomagjaim, bassza meg! – szólok rá ingerülten, miközben rácsapok egy kiadósat a pultra.

Mindjárt agyvérzést kapok!

– Oké, ne bomolj! Tiszta alpáriba’ nyomod! – tol el az útból Vica.

– Ezt pont te mondod? Kíváncsi lennék, milyet vernél le neki, ha a te ruháid maradtak volna Magyarországon! – vágok vissza feldúltan.

– Már nem lennének fogai ennek a rüfkének, de most a kiskosztümös hisztiddel nem segítesz! Mondtam, hogy kefélj egyet a WC-ben, akkor sokkal kiegyensúlyozottabb lennél! – legyint egyet.

Nem hiszem el, hogy már megint a klotyós dugást – vagyis a nem dugást – hánytorgatja fel nekem. Athénig próbáltak betuszkolni arra a szűk kis helyre azzal a szívdöglesztő vadidegennel. Nem mondom, hogy nem játszottam el a gondolattal. Még szerencse, hogy nemet mondtam, mert most még cikibb lenne, ha csak egy szakadt Armani szoknyám lenne. Tudtam én, hogy nem szabad engedni a kísértésnek! Mellesleg Mr. Magyar Adonisz a görög fővárosban elköszönt tőlünk, ugyanis üzleti ügyben érkezett és nem utazott tovább. Így legalább a kisrepülőn megúsztam, hogy velem akarják teszteltetni azt a budit is.

– Na, vidd arrébb az armanis segged! – Ezzel Vica is angolra vált és az előttünk mereven ülő, de kedvesen mosolygós kis hölgyre néz. – Nézze, kedveském! A pénz nem akadály, de kell a bőrönd! Mondja meg, mennyi, csak legyen itt még ma!

– Elnézésüket kérjük, de ez lehetetlen!

– Miért az? Még csak hét óra van! – csattanok fel ismét.

– Ami azt illeti, nyolc! – javít ki megjátszott kedvességgel.

Jah, máshogy jár az órájuk!

– Kit érdekel? – horkan fel Mia is. – Maga is nő! Mit szólna, ha egy Armani kosztümben kellene hányásig innia magát a nyaralása első estéjén? Nézzen már rá, mintha valami karót nyelt üzletasszony lenne!

– Kösz szépen! Én is úgy szeretlek, mintha a tesóm lennél – forgatom a szemem, hogy kifejezzem a véleményem.

Hannán kívül mindhárman jól beszéljük az angolt, így nincs gondunk a nyelvek váltogatásával.

– Oké, figyu, hisztis! – mutat rám Vica. – Ez a lotyó itt nem valami segítőkész, biztos irigy a cickómra meg a te feszes hátsódra! – Ahan, tuti ez az oka. – Szóval, nincs para, adok neked ruhát ma estére, holnap pedig megcsapoljuk a félrekúrós férjed bankszámláját.

– Az az én pénzem! – mordulok rá, mert elegem van, hogy mindenki folyton emlékeztetni akar rá, hogy a férjem milliomos. Vagyis egy hűtlen milliomos. Úgy beszél róla mindenki, mintha én valami kis jöttment senki lennék mellette.

Én is keményen dolgoztam, hogy legyen saját egzisztenciám.

– Részletkérdés, minek hívjuk, szivi! – dobja hátra szőkésbarna haját Mia.

– És zoknival tömöm ki a ruhád mellrészét, Vicukám? – érdeklődöm, mert kedves tőle, hogy felajánlotta, de hatszor nagyobb kosármérete van, mint nekem.

Nem vicc! Lehet, hogy hétszer!

– Legalább végre lenne ott valami! – nevet fel.

– Ribanc! – nyújtom felé a tökéletesre manikűrözött, tejfehér színre festett körmű középső ujjamat és visszafordulok a pult felé. – Azonnal hívjanak, ha megérkezik a bőröndöm. Érti?

– Természetesen, hölgyem! Minden igyekezetünkkel azon leszünk, hogy minél előbb orvos…

Nem érdekel a begyakorolt dumája, ezért megfordulok és már el is indulok a kijárat felé. Hallom, amint a csajok bőröndjeinek kerekei görögnek a kőpadlón. Irigy vagyok!

– Én is szívesen adok neked bármit. Válassz nyugodtan a ruháim közül – szólal meg Hanna finom kis hangján.

Olyan ártatlan ez a lány. Esküszöm, nem tudom, hogy maradt ilyen normális mellettünk, de még csak az kéne, hogy kölcsönadjon a virágmintás kis ruháiból egyet. Olyan, mint egy két lábon járó vintage baba. Gyönyörű vintage baba, ezt be kell vallani, mert szőke hullámos hajával, mogyoróbarna szemével és bájos arcával olyan szép, mint egy angyal, ráadásul balerinákat meghazudtoló vékony lábával, darázsderekával akár modellnek is elmehetne a kifutón. De ezek a kifejezetten fotózásra való fodros nyakú blúzok, brossok, bársonyszoknyák és esetenként keménykalapok nekem vitrinbe valók, nem utcai viseletre. Még ha furcsa módon kezd is divatba jönni. Már akinél!

– Tennék egy javaslatot! – szólal fel Mia, miközben a fekete lakkbőröndjét húzza maga után.

– Olyan ronda, mikor így hívsz bennünket! – feddi meg Hanna.

– Akarod mondani, gusztustalan! – javítom ki.

– Jól van már, finnyások! Azt akartam mondani, hogy érezzük már jól magunkat! Mióta elindultunk, csak nyafogtok! Te Mrs. Milliomosné…

– Ex Milliomosné! – robbanok fel, mire Miának majdnem fennakad a szeme.

– Szóval Ex Pénzesné, te ugyanolyan fancsali képet vágsz, mint mostanában mindig! Te, Hanna, ugyanolyan szűzies vagy, mint máskor! Ne már, csajok! Nyaralunk! – kezd el ugrálni és sikongatni. – Nem ismer itt minket senki! Csapassunk már egy nagyot!

– Ámen, királylány! – bólint rá Vica és elindul a kijárat felé, ahol a szerencsétlen transzferünk sofőrje már vagy egy órája várakozik, mivel nagyjából ennyi ideje próbáljuk hisztérikus rohamok közepette visszaszerezni a ruháimat.

Csóri gyerek! Még jó, hogy Mia felhívta az e-mailben megadott telefonszámot, és tudta értesíteni a szállodánkat a problémánkról. Legalább ők kedvesek voltak és megígérték, hogy nem hagynak itt minket a reptér közepén.

Ahogy a kijárat felé sétálunk, nem kerüli el a figyelmem, ahogy minden fej utánunk fordul. Nem vagyok meglepve, egy idő után meg lehet szokni a bámuló férfiszemeket az ember seggére tapadva, de négy nehézbombázó esetében ennek mértéke sokkal feltűnőbb méreteket ölt, főleg ha négy ennyire különböző címlaplány együtt mutatkozik. Az lehet ám a férfiparadicsom.

Vica egyértelműen a Playboy oldalain tarolna, Mia valamelyik testépítő magazinban futna be. Én a Vogue-ra való vagyok, Hanna pedig vitathatatlanul a Nők Lapjára. Szerintem minden nőt fel lehet tenni valamilyen újság címlapjára. Hogy melyikre? Na, az mutatja csak meg igazán, milyenek vagyunk. Lehet, ki is találok egy jó kis kampányt erre az ötletre építve.

Kikapom a nagyméretű kézitáskámból a telefonom, hogy jegyzetekbe felírjam a gondolatot, mielőtt elfelejtem, de Mia szinte azonnal kitépi a kezemből.

– Eszedbe se jusson! Mostantól nincs munka!

– Akkor éhen fogok halni!

– Pff, attól nem tartok. Ha eladod a kosztümöd, egy évre megvan a rántottád! – kacag fel.

Mindig irigyeltem, hogy Mia mennyire jóízűen tud nevetni bármin.

– Hallod, ez az egy ruhám van épp, nehogy már ezt is árulni kezdjétek! – puffogok.

Elismerem, hogy mióta kiderült a férjem kis afférja, nem vagyok a legjobb formában. Még többet dolgozom, mint azelőtt, hogy ne kelljen arra gondolnom, épphogy túl a harmincon elvált lesz a kapcsolati státuszom a közösségi oldalakon. Giga szívás!

Ennél nagyobbat csak Hannába rúgott az élet. Özvegy! Tamás, a férje négy évvel ezelőtt halt meg egy autóbalesetben. Igazi gimis szerelem volt. Két gyerekkel hagyta itt Hannát. Rohadt egy élet ez! Évekbe telt, mire ennek az ártatlan kis angyalkának összeragasztgattuk a szárnyacskáit. Habár már csapkod vele, repülni még meg se próbált. Azt mondják, az idő segít minden fájdalmon. Én pedig azt, hogy a megszokás az, ami valójában segít rajta.

Merengésemből az ugraszt ki, hogy a mellettem lépkedő Vica egyszerűen, minden előjel nélkül kicsapja a kezét oldalra, minek következtében úgy gyomorszájon vág, hogy a beleim majdnem kiugranak a számon.

– Az istenfaszát! Látjátok, amit én? – kérdezi, tőle furcsán halkan csilingelő hangon.

Körbenézek, valami jóképű hapsit keresve, mert Vica csak azokat szokta ilyen félreérthetetlen bókokkal illetni. Egy fehér Mercedes Vito személyszállító autónak dőlve várakozik egy fehér inget és fekete nadrágot viselő fiatalember, előtte pedig egy kiállított táblán az áll, hogy Chic Hotel – Ladies Trip{1}.

Miára nézek:

– Most komolyan azt írattad a táblára, hogy Ladies Trip?

– Te tényleg a táblát nézed? – pillant rám és felhúzza a szemöldökét. – Tényleg kefélned kellett volna egyet a budiban! – veti oda és mind lelkesen elindulnak az autó felé.

Vagyis a fiatalember felé. Meg kell hagyni, szép példány. Magas, kisportolt. Két gomb szabadon hagyja a nyakát, feltűrt ujjának hanyagsága elárulja a habitusát is. Mindig azt mondom, csak meg kell nézni, hogyan öltözködik egy férfi, és többet megtudsz róla, mintha egy kihallgatáson vallatnák. Ahogy közelebb érünk hozzá, a csajok lecsapnak rá, mint a húsevő dögök az áldozatra.

Szerintem maximum huszonöt lehet. Abszolút nem hozzánk való.

– Stipi-stop! Az enyém! – csattan fel Mia magyarul.

Még hogy nem hozzánk való.

– Csak azok a nők kezdenek sokkal fiatalabb férfiakkal, akiknek önértékelési gondjaik vannak – ejtem ki a szavakat szándékosan úgy, hogy meghallja.

– Neked meg előítéleteid vannak. Mellesleg a te férjed idősebb nálad, mégis megcsalt téged, nemde? – kérdezi flegmán.

– Ez bunkó volt! – vágom rá rögvest.

– Nem jobban, mint a te beszólásod! Azt kapsz, amit adsz! – újra kiölti rám a nyelvét, és odafordul a sofőrünkhöz. – Hello, Mia vagyok!

– Üdv, hölgyek! Stavros vagyok, a sofőrjük.

Hál Istennek, nem mondta el a vezetéknevét. Úgyse tudnánk megjegyezni!

Láthatóan a srácnak sincs ellenére Mia csábító szempilla-rebegtetése. Csokoládébarna bőrén csillognak az izzadságcseppek, miközben bepakolja a csomagjainkat, majd mind beülünk az autóba.

– Vica, Zora, Hanna és Mia, igaz? – pillant le a papírlapjára, majd Miára mosolyog vakítóan fehér fogaival, bár szerintem inkább csak kíváncsi, melyikünk kicsoda, mintsem ellenőrzésképp. Akcentusa nem zavaró, kifejezetten kellemes volt hallani a neveinket a szájából. – Először vannak Szantorinin?

– Igennn! – nyújtja el a választ Mia. – De már évek óta terveztük, csak végül mindig mást választottunk.

– És miért tartott ilyen sokáig, hogy ezt válasszák? – megérkezett a dupla dinamitos kérdés.

– Spórolnunk kellett rá! Kinek többet, kinek kevesebbet. – Mia egész szépen le is kezeli a dolgot.

Valóban nem vagyunk egyformák. Míg én és Vica minden gond nélkül perkáljuk ki ezt az összeget, addig Miának gyűjtögetni kell rá, Hannának pedig egyenesen spórolni. Felajánlottam már többször a segítségem, de sosem fogadták el. Ahogy Vicáét sem.

– Ez amolyan hagyomány? Régi barátnők évenkénti közös nyaralása? Mint a filmekben? – Láthatóan kölcsönös közöttük a szimpátia, és próbálnak belemélyedni a társalgásba, miközben elindulunk.

– Pontosan, de nem a Szex és New York, csak hogy tisztázzuk! – megy a kérdés elé Mia olyan hangnemmel, mint egy tanító néni.

– Eszembe se jutott! – emeli a magasba a kezét megadón Stavros.

– Szerencséje! – vágja rá a barátnőnk.

– Igazából, A négyen egy gatyában filmre gondoltam – ugrat minket a görög.

– Ügyes! – kacag fel Mia. – Minden évben egy hét csak a mienk.

– Gimis szövetség? – faggatózik az idegen.

– Nem. Általános iskolás – emeli fel a mutatóujját Mia, hogy nyomatékosítsa a dolgot.

– Oh, akkor ez már egy nagyon komoly barátság – bólint elismerősen Stavros.

– Igen, az!

– Atyaúristen! Ezt nézzétek! – vág közbe Vica sikítva és kimutat az ablakon.

Közben a repülőtér parkolójából kiértünk, és az ablakon keresztül elénk tárul Szantorini szigetének elképesztő látványa. Pont, mint a képeken. Pedig azt hittem, azok mind kamuk.

Ez itt valóban az Égei-tenger gyöngyszeme, ahogy olyan sokan mondják. Nem azért ez a világ egyik luxusüdülője, amilyenek az árai, hanem azért, ahogy kinéz. Kényeztetés ez a szemnek, kérem. Csupa szépség mindenfelé. Éreztem én mindig, hogy ezt látni kell. A tisztaságot sugárzó fehér és a kék tagadhatatlan eleganciája kelti életre az álmokat.

A keskeny utakon sokszor félő, hogy át sem fér az autónk, Stavros mégis megoldja, hogy gond nélkül eljussunk a szállodánkhoz. Ahogy elnézem, nem kevés hely van, ahová csak és kizárólag gyalog lehet eljutni, de ha valaki túrázós fajta, akár az egész szigetet begyalogolhatja, nem lehetetlen kísérlet. Talán csak egyetlen dolog gondolkodtat el ahhoz képest, mint amit a képeken láttam. Vajon mikor készítik őket? Mert itt aztán annyi, de annyi turista van, hogy az valami embertelen.

– Hol tud elaludni ennyi kiránduló, és ha ők el is alszanak, élnek itt egyáltalán helyiek? – kérdezem meg Stavrost, akivel a visszapillantó tükörben találkozik is a tekintetünk.

– Természetesen élnek – mosolyodik el. – Én is itt élek, csak a nyugisabb részen. Bár ha őszinte akarok lenni, nyáron nincs olyan helye a szigetnek, ami nyugis. Egymillió turista érkezik ide minden évben. Vérpezsdítően hat az emberekre, de ha visszajönnek egyszer szezonon kívül, akkor érzik csak igazán, milyen a peremi sétányokon végigmenni, vagy egy elhagyatott teraszról nézni a naplementét vagy a falvak pislákoló fényeit. Akkor nem a turistaszagot érzik, hanem a tenger finom illatát.

Milyen szép megfogalmazás. Lehet, hogy rosszkor jöttünk?

– Isten ments! Kit izgat a tenger morajló zaja meg ilyen költői marhaságok? Én bulizni jöttem, és fel akarok szedni vagy egy tucat görögöt – csapja vörös haját a válla mögé Vica, mire mind elmosolyodunk.

– Az is egy nézőpont! – reagál Stavros, miközben úgy tűnik, megérkezünk, mert egy felfestett parkolóhelyre próbálja bepasszírozni az autót. Mindössze tizenöt percet utaztunk a repülőtérről. Dicséretes. – Innen egy kicsit gyalogolniuk kell. Ne aggódjanak, elkísérem önöket, és a csomagjukat a szobájukba viszik majd a bejelentkezésük után. Jöjjenek!

Bátorít minket, így mind kiszállunk. A fehér épületek között alig pár métert kell sétálnunk, hogy elérjük a hotelt. Felnézek az előttem tornyosuló épületegyüttesre. Olyan itt minden, mintha fehér legókockák lennének, amiknek az utolsó darabját kékre festette volna egy kisgyerek. Ámulatba ejtően mesés.

Ahogy besétálunk az épületbe, az az első érzésem, mintha összekeverték volna az új divatnak hódoló minimál stílust az itt hagyományos égeivel. A recepción igazán kedvesen fogadnak bennünket és a regisztrációnkat követően ellátnak minket az ilyenkor szokásos, hasznosnak vélt információkkal. Mondjuk az, hogy a szigeten a legnépesebb községnek számító Fírától csak nyolcszáz méterre vagyunk, igen kellemes hír, bár az én első kérdésem, hogy hol tudok magamnak ruhát venni. De irgalmatlan gyorsan.

Javaslatukra a Gold Street lesz az első, amit célba veszek, bár állításuk szerint itt aztán minden utcasarkon lesz lehetőségem ruhát vásárolni, de ha úgy adódik, és a későbbiekben valami különlegesre vágynánk, akkor Miss Santorini repülőkollekcióját semmiképpen ne hagyjuk ki. Mondanom sem kell, hogy fogalmam sincs, miről beszélnek a recepciós hölgyek, de ahogy Hannát ismerem, hamarosan megtudjuk.

Végül át is adják a szobáink kártyáit. Én beltéri, saját használatú pezsgőfürdővel ellátott luxus lakosztályt kértem, míg Vica ugyanezt csak kültéri pezsgőfürdővel. Mia superior, míg Hanna standard szobában fog lakni.

Bevallom őszintén, hogy a közös nyaralásaink legnehezebb része összeegyeztetni a kívánalmainkat úgy, hogy az mindenki számára megfelelő legyen mind a körülmények tekintetében, mind anyagi téren. Gyerekként ez annyival egyszerűbb volt.

Mindannyian ugyanabban a vidéki városban nőttünk fel, ugyanabba az általános iskolába jártunk. A szüleink hasonló életszínvonalon éltek, így sosem voltak olyan nézeteltéréseink, ami abból származott volna, hogy kinek telik öt csokival többre, és kinek kevesebbre. Ahogy teltek az évek, a barátságunk megmaradt, de azon kívül szinte minden megváltozott.

Vica és én a fővárosba költöztünk az egyetemi tanulmányaink miatt. Egy albérletben is tengődtünk, noha nem volt egy leányálom, mivel ő már az első évben félbehagyta a sulit, és míg én magoltam az üzleti tudományok csínját-bínját, mint egy jólnevelt kisdiák, ő olyan gyorsan váltogatta a pasikat, mint amilyen sebességgel én egy könyvet lapoztam. Végül egy bordélyházban laktam tulajdonképpen. A kicsapongásai azonban nem voltak hatással az amúgy meglehetősen kiváló üzleti érzékeire, így hitelből ugyan, de megvett egy lepusztult budai kiskocsmát egy idős bácsitól, és öt év leforgása alatt az elképesztően extrovertált személyiségének köszönhetően akkora ismeretségre tett szert, hogy lényegében hozzá járt piálni az egész egyetem, függetlenül attól, hogy ő már nem is tanult ott. Folyt belőle a pénz, mint hordóból a cefre. Végül úgy döntött, magasabb szintre lép. Jelenleg Budán két, míg Pesten négy bár tulajdonosa. Mondanom sem kell, hogy itt már nem az egyetemisták isznak.

Mia ezzel szemben otthon iratkozott be egy aerobic suliba, majd először a kisváros, később az egész megye fitneszladyje lett. Habár minduntalan próbáljuk rávenni Vicával, hogy költözzön már el onnan végre, mert sokkal nagyobb lehetőségek várnának rá a fővárosban, ő hajthatatlan. Azt állítja, jól érzi magát, és nem szeretne a szüleitől távol lenni. Mint valami ötéves. Külön házban él vagy tíz éve, és látványosan kilóg abból a kisvárosi környezetből. Olyan, mint egy ketrecbe zárt tigris. Azért is van egyedül, mert szóba sem mernek állni vele a szomszéd fiúk. Erős, határozott és nagyszájú nő, aki még a világvégén is tudott egy elég erős egzisztenciát teremteni magának, teljesen egyedül. Habár Hanna is ott maradt, az életük alakulását össze sem lehet hasonlítani.

Ő már középiskolában is a kertészetibe ment, a virágok szerelmese volt. Ott ismerte meg Tamást, akivel a suli után közös vállalkozásba is fogtak és kertészkedni kezdtek a mezőgazdaság mellett. Ennek akkor lett vége, mikor Hanna terhes lett és a veszélyeztetettsége miatt otthon kellett maradnia, bár a vállalkozásuk könyvelésébe próbált besegíteni. Bárcsak ne tette volna. Végül jött a második baba is, és minden olyan volt, mint a tündérmesékben. Csakhogy az olyanok a valóságban ritkaságszámba mennek. Tamás halálát követően Hanna eladta a vállalkozásukat és úgy döntött, virágboltot nyit. Egy gyönyörű kis vintage kuckót alakított ki magának. Olyan az neki, mint egy menedék. Nem hoz milliókat, így Hanna mára szerényen él, bár amíg volt mit a tejbe aprítani, addig se élt nagy lábon. Mindig spórolt valamire, de valójában sosem tudta, mire. A két gyermeke a mindene, de máig nem ismerkedik férfiakkal. Vagyis mostanra azon kívül, hogy szeretjük egymást és őrizzük a barátságunkat, szinte semmi közös nincs bennünk. Vagyis de: szinglik vagyunk.

Belépve a szobámba végigfuttatom a szemem az ámulatba ejtő környezeten. Ez aztán a lakosztály. Nem egy hagyományos szálloda fenségesen pazar berendezéseivel találom magam szemben, hanem egy igazán egyedi, különleges hangulatot árasztó békével. Olyan, mintha beköltöztem volna egy napszítta sárga és bézs kombinációban kevert mészkő barlangba. A kis előtérből nyílik a gardrób – nem mintha lenne mit beakasztanom – és a bámulatos fürdő, ahová apró lépcsők vezetnek le. A szobám az előtérből mintha csak egy hosszú folyosó által nyúlna a tengerbe. A fejem fölött kupolaszerűen záródik a mennyezet. A hófehér, kör alakú, méretes franciaágy úgy köszönt a szobába lépve, hogy az ember legszívesebben azonnal beleugrana. Az ággyal összhangban egy bézs színű hosszú kanapé nyújtózik a fal mentén, és a szemközt lévő, végtelen hatású fapulttal együtt vezetnek a csalogató pezsgőfürdő és a terasz felé. Kilépek és elakad a lélegzetem. Pont ilyennek képzelem a mennyországot.

Mostantól egyetlenegyszer sem kérdőjelezem meg, miért javasolták Szantorinit a világ hét csodája közé. Ott lenne a helye!

A nap fénye gyémántokkal szórja be a kék tenger felszínét, hogy azok csillogással öleljék körbe a vakító fehérséget.

Erről a látványról akarva-akaratlanul is eszembe jut a férjem és a házasságom. Mindig azt hittem, ha egyszer megtalálom a nagy Őt, az pont olyan mesébe illő lesz, mint ez a kilátás. Hogy ragyogni fogunk a boldogságtól, mint a víz felszínén a napfény, hogy olyan őszinte, tiszta érzelmekkel leszünk egymás iránt, mint az itt húzódó fehérség, hogy olyan végtelenül erős lesz a házasságunk, mint a tenger és horizont szövetsége. Tévedtem!

Radovics Zalánnal olyan volt az élet, mint a mesékben. A hangsúly pedig a volton van. Mikor megismertem, igazi úriember volt. A cég, ahol dolgoztam, közös projektbe kezdett a milliomos üzletemberrel. Az ő új cégcsoportjának stratégiai kampányát kellett felépíteni, és ezzel a feladattal engem bíztak meg. Már az első találkozás alkalmával is lenyűgöző volt. Határozott, magabiztos és uralkodó. Bármennyire is azt hiszik az emberek, hogy a magamfajta erős nőknek irányítható férfira van szükségük, el vannak tájolva. Egy olyan nőnek, aki tudja, mit akar, pont egy ugyanilyen férfi kell, különben a másik fél az őrületbe kergeti a teszetoszaságával. Engem legalábbis mindenképpen. Úgyhogy örültem, hogy végre van egy súlycsoportomon belüli férfi, vagyis inkább egy nehezebb súlyú.

Ment is minden, mint a karikacsapás. Csak azt hagytam figyelmen kívül, hogy nagyjából mindenki figyelmeztetett, az ilyen férfiak nem szeretik a hozzám hasonló nőket. Legalábbis többnyire az eszetlenek élveznek előnyt, mert azokat lehet bábként rángatni, velem ellentétben. Bár, ha őszinte akarok lenni, engem is lehetett. Elég sokáig. Csak egy kis udvarlás, kedvesség, figyelmesség, virágok, vacsora, közös programok, majd egy-két lepedőakrobata mutatvány, és az okos nőnek is elmegy az esze.

Így visszagondolva, elég kétségbeejtő, hogy a mai férfiak annyira megváltoztak, hogy az amúgy teljesen természetes dolgoknak is már akkora jelentőséget tud tulajdonítani egy nő, hogy gyakorlatilag képes belezúgni egy virágcsokorba. Anyáink korában egy kisebb kertet kellett ültetni és még akkor se történt volna semmi különös.