NICHOLAS SPARKS

Álmok földjén

NICHOLAS SPARKS

Álmok földjén

A mű eredeti címe

Dreamland

Copyright © 2022 by Willow Holdings, Inc.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

ISBN 978 963 452 730 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Abby Koonsnak, Andrea Mainak és Emily Sweetnek

I. RÉSZ
Colby

Első fejezet

Hadd mondjam el, ki vagyok. A nevem Colby Mills, huszonöt éves vagyok, és éppen egy lepukkant kempingszéken ücsörgök St. Pete Beachen, Floridában, egy gyönyörű, májusi szombaton. A mellettem lévő hűtőtáskában sör és ásványvíz hűl a jégen, a hőmérséklet majdnem tökéletes, és a szél pont olyan erősen fúj, hogy távol tartsa a szúnyogokat. Mögöttem emelkedik a Don CeSar Hotel impozáns épülete, amely úgy néz ki, mint a Tádzs Mahal rózsaszínben, és idehallatszik a medence mellől az élő zene. A srác egész jól játszik, de néha mellényúl, bár aligha hiszem, hogy bárkinek feltűnik. Mióta letáboroztam a parton, párszor a medence felé pillantottam, és észrevettem, hogy a vendégek többsége egymás után dönti magába a koktélokat egész délután, szóval bármit szívesen hallgatnának.

Egyébként nem idevalósi vagyok. Korábban sohasem hallottam erről a helyről. Amikor az otthoniak megkérdezték, hol van St. Pete Beach, azt mondtam nekik, egy tengerparti város, a Tampa-öblön átívelő út végén, St. Petersburg és Clearwater közelében, Florida nyugati partján, de ettől nem lettek okosabbak. A legtöbbjüknek az orlandói vidámparkok és a Miamiban sütkérező bikinis lányok ugrottak be Floridáról, egy csomó olyan hellyel együtt, ami senkit sem érdekel. Őszintén szólva, Florida számomra is csak egy furcsa alakú állam volt az Amerikai Egyesült Államok keleti partjának csücskén.

Ami St. Pete Beachet illeti, a legszebb része a fehér homokos tengerpart, a leggyönyörűbb, amit életemben láttam. A parton luxusszállók és olcsó motelek sorakoznak egymás után, de a város maga tipikusan középosztálybeli környék. A helyiek főleg nyugdíjasok és kétkezi munkások, a vendégek pedig az olcsó vakációt élvező családok. A környéken átlagos gyorséttermek, bevásárlóközpontok, konditermek és strandfelszerelést árusító üzletek találhatók, de a modernitás ellenére van a városban valami régies.

El kell ismernem, tetszik a hely. Elvileg dolgozni jöttem ide, de mintha vakáción lennék. A Bobby T nevű tengerparti bárban lépek fel négyszer egy héten, három héten át, de a műsor csak pár órás, így rengeteg időm marad kocogásra, napozásra és semmittevésre. Hozzá tudnék szokni ehhez az élethez. A Bobby T-ben nagyon jó fej a közönség, persze piálnak is eleget, akárcsak a Don CeSarban, de nincs jobb dolog, mint hálás közönségnek játszani. Főleg úgy, hogy ismeretlen senki vagyok egy másik államból, aki két hónappal az érettségi előtt abbahagyta a zenélést. Az elmúlt hét év során csupán barátoknak és ismerősöknek játszottam olykor-olykor házibulikon. A zenélés megmaradt hobbinak, és nagyon szeretem. A kedvenc időtöltésem, ha egész nap gitározom, vagy dalokat írok, bár erre elég kevés lehetőségem van a mindennapokban.

Furcsa dologra lettem figyelmes az itt töltött első tíz nap alatt. Az első két fellépés úgy ment, ahogy elképzeltem. A Bobby T törzsközönsége alkotta a hallgatóságot, félig megtöltve a helyet. Az emberek a napnyugtában gyönyörködtek, koktélt iszogattak és beszélgettek, és ehhez én szolgáltattam a zenei aláfestést. A harmadik fellépésre azonban az összes asztalt elfoglalták, és felismertem pár korábban már látott arcot. A negyedik alkalommal sem maradt már szabad ülőhely, sőt páran kénytelenek voltak állva végighallgatni a műsort. Az emberek már nem a naplementét bámulták, és egyre többen szóltak, hogy a saját szerzeményeimet játsszam. Előtte gyakran kértek olyan tengerparti klasszikusokat, mint a Summer of ’69, az American Pie vagy a Brown Eyed Girl, de a saját dalaimat soha. Tegnap este olyan sokan voltak, hogy a tömeg a fövenyre kényszerült, pluszszékeket kellett szerezni, és még a hangosítást is át kellett állítani. A fellépés elején azt hittem, így megy ez minden péntek este, de Ray, a menedzser azt mondta, egyáltalán nem így van, sőt, ekkora tömeget még sohasem látott a Bobby T-ben.

Büszkének kellett volna lennem, és valóban jólesett, de nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. Végül is egy tengerparti bárban, akciós italoktól spicces nyaralóknak játszani esténként távolról sem ugyanaz, mintha stadionokat töltenék meg országszerte. Elismerem, évekkel ezelőtt arról álmodtam, hogy felfedeznek – mindenkinek ez az álma a szakmában –, de az álom szép lassan szertefoszlott, és maradt a valóság. Nem keseredtem meg, mert a józan ész azt súgta, hogy egy világ választja el az álmainkat a valóságtól. Tíz nap múlva indulok haza, és folytatom a Florida előtti életemet.

Nem panaszként mondom, mert nem rossz a hétköznapi életem. Ami azt illeti, elég jól végzem a munkámat, bár a sok teendő eléggé elszigetel a világtól. Még sohasem jártam külföldön, sohasem ültem repülőgépen, és csak ritkán hallgatok híreket, főleg azért, mert iszonyatosan unalmasnak tartom a vég nélküli információözönt. Egészen biztosan rácsodálkoznék a legtöbb hazai vagy nemzetközi hírre vagy fontos politikai témára. Bár tudom, hogy sokakat megbotránkoztat, de szavazni sem szoktam, és csak azért tudom, hogy Észak-Karolina kormányzójának Roy Cooper a neve, mert egyszer játszottam egy Cooper’s nevű helyen Carteret megyében, egyórás útra az otthonomtól, a tengerpart közelében.

Ami az otthonomat illeti, Washingtonban élek, ami egy kisváros a Pamlico folyó partján, Észak-Karolina keleti részén. Sokan Kis-Washingtonként vagy a valódi Washingtonként emlegetik, hogy megkülönböztessék az északra ötórányira fekvő fővárostól. Mintha olyan könnyű lenne összekeverni őket! Washington és Washington, D. C. nem is különbözhetne jobban egymástól, főleg azért, mert a fővárost külvárosok veszik körül, és ott összpontosul a hatalom, míg az én szülővárosom apró, vidékies, és van benne egy Piggly Wiggly nevű élelmiszerbolt. A lakosság száma nem éri el a tízezret, és kamaszkoromban gyakran tűnődtem, miért akarnak ott élni az emberek egyáltalán. Életem nagy részében arra vágytam, hogy minél hamarabb elmeneküljek a városból, mostanra azonban rájöttem, hogy vannak rosszabb helyek is. Washington békés, az emberek kedvesek, olyanok, akik a verandáról integetnek a házuk előtt elhajtó kocsinak. A folyópartot rendben tartják, van néhány remek étterem is, és a kultúrszomjas helyiek eljárhatnak a Turnage Színházba, ahol szintén helyiek adnak elő színdarabokat. Vannak iskolák és gyorséttermek, van egy nagyáruház, és ideális az időjárás. Két-három évente havazik, és a nyári hőmérséklet sokkal enyhébb, mint Dél-Karolinában vagy Georgiában. Sokan vitorláznak a folyón, és ha hullámlovaglásra vágyom, csak feldobom a deszkát a pick-upom platójára, és még azelőtt elérem a tengerpartot, hogy meginnám az elvitelre kért hosszúkávét. A kőhajításnyira, az autópályán huszonöt percre fekvő Greenville, ha nem is túl nagy, de igazi város, egyetemi sportcsapatokkal, mozikkal és sokféle étteremmel.

Egyszóval szeretek Washingtonban élni, és egyáltalán nem érzem úgy, hogy lemaradok valami fontos vagy megismételhetetlen dologról. Mindent elfogadok olyannak, amilyen, nincsenek elvárásaim, és nem sírok vissza semmit. Tudom, hogy mindez nem hangzik túl izgalmasnak, de az én esetemben remekül működik.

Nyilván a neveltetésem miatt. Gyerekkoromban az anyámmal és a nővéremmel éltem egy kis házban a vízparton. Apámat sohasem ismertem. Paige, a nővérem hat évvel idősebb. Anyámról csak távoli, az idő múlásával megfakult emlékeim vannak. Halványan emlékszem, ahogy egy varangyot piszkálok hátulról, és az nagyokat ugrik a füvön, miközben anyám a konyhában énekel, de ez minden. Anyám ötéves koromban meghalt, így a nagynéném és a nagybátyám városszéli farmjára költöztünk a nővéremmel. A nagynéném anyám jóval idősebb nővére, és bár sohasem álltak egymáshoz közel, ő volt az egyetlen élő rokonunk. Kényszermegoldás előtt álltak, de befogadtak minket, mert ez volt az egyetlen tisztességes megoldás.

A nagynéném és a nagybátyám jó emberek, de mivel nem volt gyerekük, fogalmuk sem volt, mire vállalkoztak. A farm működtetése majdnem minden idejüket lekötötte, és Paige meg én nem voltunk a legegyszerűbb gyerekek, főleg az elején. Mindig történt velem valami, úgy nőttem, mint a gomba, folyton csetlettem-botlottam, és sokat sírtam, biztosan főleg anyám miatt, de erre nem emlékszem pontosan. Paige rajtam is túltett, szörnyen hisztérikus volt. Vonított, zokogott és toporzékolt, és napokra bezárkózott a szobájába, ahol csak sírt, és nem evett. A nagynénémmel a kezdetektől fogva nem jött ki jól, de én biztonságban éreztem magamat mellette. A nagynéném és a nagybátyám nagyon türelmesek voltak velünk, de végül belefáradtak, így végül a nővérem nevelt. Szendvicset csomagolt ebédre, kikísért az iskolabuszhoz, hétvégenként konzervlevest főzött és készételt melegített, és leült mellém, amikor rajzfilmeket néztem a televízióban. Mivel egy szobában aludtunk, villanyoltás után mindig beszélgetett velem. Néha, de nem mindig, a sajátjai mellett, segített a ház körüli feladataimban is, miután elvégezte a sajátjait, mert egy farmon mindig akad tennivaló. Paige az egyetlen ember a világon, akiben megbízom.

Paige emellett tehetséges is. Imádott rajzolni, és órákig vázolgatott, így egyáltalán nem lepett meg, hogy művészi pályára lépett. Manapság abból él, hogy ólomüveg berakásos lámpákat készít, egész pontosan Tiffany-másolatokat, amiket komoly pénzért értékesít, mert nagyon népszerűek a lakberendezők köreiben. Nagyon jól megy a netes üzlete, és büszke vagyok Paige-re, nemcsak azért, mert olyan sokat jelentett számomra gyerekkoromban, hanem azért is, mert rengeteg nehézségen ment keresztül az életben. Elárulom, néha azon töprengtem, hogyan bírja egyáltalán.

Félreértés ne essék, nem akarok semmi rosszat mondani a nagynénémről és a nagybátyámról, mert ugyan Paige nevelt, de a fontos dolgokról mindig gondoskodtak. Normális ágyban aludtunk, és minden évben kaptunk új ruhát. Mindig volt tej a hűtőszekrényben és étel az asztalon. Egyikük sem volt erőszakos, csak ritkán emelték fel a hangjukat, és ha jól emlékszem, kamaszkoromban csak szilveszterkor ittak egy-egy pohár bort. A gazdálkodás azonban nehéz. Egy farm sok szempontból olyan, mint egy raplis, szeszélyes gyerek, így nem volt idejük vagy energiájuk az iskolai programokra járni, nem vittek el mindet a barátok születésnapjára, de még labdázásról sem lehetett szó hétvégenként. Egy farmon nincsenek hétvégék, a szombatok és a vasárnapok pont olyanok, mint a többi nap. Csak abban hasonlítottunk egy igazi családhoz, hogy minden este hatkor együtt vacsoráztunk. Szinte az összesre emlékszem, főleg azért, mert mindegyik ugyanúgy telt. Lehívtak minket a konyhába, segítettünk tálalni, és miután leültünk, inkább kötelességtudatból, mintsem érdeklődésből, a nagynéném megkérdezte, mit csináltunk aznap az iskolában. Mindegy, mit ettünk, a nagybátyám közben megvajazott két szelet kenyeret a vacsorához, és csendben bólogatott, akármit mondtunk. Ezután csak az evőeszközök halk siklását lehetett hallani a tányéron. Néha beszélgettünk Paige-dzsel, de a nagynénénk és a nagybátyánk nem szólt, csak az evésre koncentrált, mintha az is egy elvégzendő teendő lenne. Mindketten meglehetősen csendes emberek voltak, de a nagybátyám szinte művészi szintre emelte a hallgatást. Néha napokig nem hallottam a szavát.

Viszont csodásan gitározott. Fogalmam sincs, hol tanulta, de nagyon jól játszott, és olyan erős, zengő hangja volt, amire azonnal felkapták az emberek a fejüket. Johnny Cash és Kris Kristofferson dalait szerette, a vidéki srácoknak való zenét – mindig így mondta –, és egy héten egyszer-kétszer kiült a verandára vacsora után, és játszott. Amikor hét- vagy nyolcéves koromban elkezdtem érdeklődni a zene iránt, odaadta a gitárt, kérges tenyerével megfogva a kezemet, és megtanított az akkordokra. Nem voltam született tehetség, de meglepően türelmes volt velem. Még ugyan nagyon fiatal voltam, de éreztem, hogy megtaláltam a szenvedélyemet. Paige az iparművészetért rajongott, én a zenéért.

Egyedül gyakoroltam, és énekeltem is. Főleg azokat a dalokat, amelyeket a nagybátyám, mert csak azokat ismertem. Egyszer kaptam egy akusztikus gitárt karácsonyra, egy évre rá pedig egy elektromosat, így sokat gyakoroltam. Hallás után játszottam a dalokat a rádióból, és sohasem tanultam meg kottát olvasni. Tizenkét éves koromra elértem, hogy ha egyszer végighallgattam egy dalt, majdnem tökéletesen le tudtam játszani.

Ahogy cseperedtem, természetesen egyre több feladatot kaptam a farmon, így nem gyakorolhattam annyit, amennyit szerettem volna. Már nem volt elég, hogy megetetem és megitatom a csirkéket minden reggel. Öntözőcsöveket javítottam, órákig dolgoztam a tűző napon, és a dohánylevelekről leszedett kukacokat puszta kézzel nyomtam agyon, ami pont olyan undorító munka, mint amilyennek hangzik. Tinédzser koromra bármilyen járművet – traktort, markolót, aratógépet, vetőgépet, bármit – elvezettem. Egész hétvégéken át mást sem csináltam. Szintén megtanultam megbütykölni vagy megszerelni bármit, ami elromlott, végül azonban mindent megutáltam. A farm körüli munka és a zenélés szinte az összes szabadidőmet lekötötte, aminek az lett az eredménye, hogy leromlottak a jegyeim a középiskolában, amivel persze egyáltalán nem törődtem. Csak az ének-zene óra érdekelt, különösen azért, mert a tanárnőnk amatőr zeneszerző volt. A szárnya alá vett, és a segítségével tizenkét éves koromban megírtam az első dalomat. Egyből ráéreztem az alkotás ízére, majd egyre több és jobb dalt írtam.

Addigra Paige elszegődött egy ólomüvegre szakosodott helyi művész mellé. Középiskolásként az üzletben dolgozott részmunkaidőben, és mire leérettségizett, a saját Tiffany-stílusú lámpáit készítette. Velem ellentétben Paige jó érdemjegyeket szerzett, mégsem akart egyetemre menni. A vállalkozását vitte, majd találkozott egy férfival, és beleszeretett. Végül elköltözött a farmról egy másik államba, és férjhez ment. Évekig alig hallottam róla, még azután sem, hogy gyereke született. Amikor néha videócseteltünk, mindig fáradt volt, és a síró gyereket dajkálta. Életemben először úgy éreztem, senki sem törődik velem.

A túlhajszolt nagynénémet és nagybátyámat, az iskolaundoromat, a nővérem elköltözését és a farmon végzett és egyre jobban gyűlölt munkát együtt véve, nem csoda, hogy lázadni kezdtem. A középiskola első napján belekeveredtem egy hozzám hasonló srácokból álló társaságba, és szinte adtuk egymás alá a lovat. Kis dolgokkal kezdtük. Kővel bedobáltuk az üresen álló házak ablakait, telefonbetyárkodtunk éjszaka, cukorkát csentünk a vegyeskereskedésből, míg végül pár hónap elteltével az egyik fiú ellopott egy palack gint az apja bárszekrényéből. Összegyűltünk a folyóparton, és körbeadtuk az üveget. Sokat ittam, végigokádtam az est hátralévő részét, és mivel őszinte ember vagyok, bevallom, nem tanultam az esetből. Ahelyett, hogy visszautasítottam volna az italt, amikor a kezembe nyomták a palackot, ki tudja, hány hétvégét töltöttem részegen. A jegyeim a béka feneke alatt maradtak, és a farmon kihúztam magamat bizonyos feladatok alól. Nem vagyok büszke az akkori önmagamra, és tudom, hogy a múlton már nem változtathatok.

Másodikos korom elején az életem újabb fordulatot vett. Addigra eltávolodtam a mihaszna barátaimtól, és az iskolában megtudtam, hogy a helyi együttes gitárost keres. Gondoltam, miért ne próbálnám meg? Csupán tizenöt éves voltam, és amikor megjelentem a meghallgatáson, a huszonéves együttestagok alig tudták visszafojtani a nevetésüket. Ügyet sem vetettem rájuk, bedugtam az elektromos gitárt, és eljátszottam Eddie Van Halentől az Eruption szólót. Aki ért hozzá, megmondhatja, hogy nem egyszerű. A lényeg annyi, hogy a hétvégén már együtt léptem fel az együttessel, annak ellenére, hogy a koncert előtti próbán hallottam először a számaikat. A banda testékszereket viselő, tetovált, hosszú, borzas és festett hajú tagjaihoz képest ministráns cserkészfiúnak néztem ki, ezért beállítottak a háttérbe a dobos mellé, és még a szólókat is onnan kellett játszanom.

Ha addig nem is töltötte ki az életemet a zene, onnantól kezdve ez hamar megváltozott. Megnövesztettem a hajamat, titokban tetoválásokat csináltattam, és végül megengedték, hogy előrébb kerüljek a színpadon. A farmon az összes feladatomat elhanyagoltam. A nagynéném és a nagybátyám nem tudtak velem mit kezdeni, inkább nem vettek rólam tudomást, így elkerültük a súrlódásokat. A közös étkezések is abbamaradtak. Egyre több időt fordítottam a zenélésre, és arról álmodtam, hogy telt házas stadionokban játszom.

Utólag visszagondolva sejthettem volna, hogy erre esély sincs, mert az együttes annyira nem jó. A dalaink üvöltözős posztpunk stílusban készültek, és bár sokaknak tetszett, egész biztos vagyok benne, hogy a legtöbben nem voltak elájulva tőlünk, ami nem csoda, hiszen csak az észak-karolinai helyieknek játszottunk. Mindenesetre így is megtaláltuk a szűk közönségünket, és a középiskola befejezéséig húsz-huszonöt hétvégén volt fellépésünk évente mindenféle lebujban, és eljutottunk egészen Charlotte-ig.

Az együttesben azonban belső feszültség támadt, ami az évek során egyre élesedett. Az énekes azt akarta, hogy csak az ő dalait játsszuk, és ez ugyan nem hangzott nagy kérésnek, de leggyakrabban az egó öl meg egy zenekart. Súlyosbította a helyzetet, hogy a banda tagjaival jól tudtuk, középszerűek a számai. Az énekes végül bejelentette, hogy mivel egyikünk sem értékeli a zsenialitását, Los Angelesbe költözik, és önálló karrierbe kezd. Miután lelépett, a dobosunk is bejelentette, hogy abbahagyja – huszonhét évesen ő volt közöttünk a legidősebb –, ami nem lepett meg minket, mert a barátnője már régóta szekálta, hogy állapodjon meg végre. Miközben bepakolta a dobfelszerelést a kocsijába, hárman egymásra néztünk, és biccentettünk. Tudtuk, hogy vége, és mi is összepakoltunk. Azóta egyikükkel sem beszéltem.

Furcsa, de inkább elveszettnek éreztem magamat, mint elkeseredettnek. Szerettem a fellépéseket, de úgy éreztem, hogy elsősorban a látszat számít, és nem a tartalom, pedig pont ez lett volna a siker titka. Ugyanakkor fogalmam sem volt, mihez kezdjek az életemmel, ezért csak sodródtam az árral. Elvégeztem a középiskolát – valószínűleg azért nem buktattak meg semmiből, mert a tanárok nem akartak még egy évig velem bajlódni –, és rengeteg időt töltöttem a szobámban, dalokat írtam, és felvételeket készítettem, amiket feltöltöttem a Spotifyra, az Instagramra és a YouTube-ra. Senkit sem érdekeltek. Telt-múlt az idő, és ismét megjelentem a farmon, bár egyértelműen látszott, hogy a nagynéném és a nagybátyám már régen lemondott rólam. A lényeg azonban az volt, hogy átgondoltam az életemet, és egyre több időt töltöttem munkával. Annak ellenére, hogy szinte csak magammal voltam elfoglalva, még nekem is feltűnt, hogy a nagynéném és a nagybátyám megöregedett, és egyre rosszabbul megy a gazdaság. Amikor gyerekként odaköltöztem, kukoricát, gyapotot, áfonyát és dohányt termesztettek, és több ezer csirkét neveltek. Mindez megváltozott az elmúlt években. A rossz termés, a hibás üzleti döntések, a kedvezőtlen árak és a drága kölcsönök miatt a birtok egy részét eladták vagy bérbe adták a szomszédoknak. Magam sem értettem, miért nem vettem észre a változásokat, bár tudtam, végül is ez cseppet sem meglepő.

Majd egy meleg augusztusi reggelen a nagybátyám súlyos szívinfarktust kapott a traktor felé menet. Ahogy elmondták a kórházban, elzáródott a bal elülső leszálló szívartériája. A szívrohamnak ezt a fajtáját fekete özvegynek is nevezik, mert nagyon kevés az esély a túlélésre. Talán a vacsorákhoz elfogyasztott sok vajas kenyér volt az oka. Még a mentő kiérkezése előtt meghalt. A nagynéném talált rá, és soha senkit sem hallottam annyira keservesen sírni és jajveszékelni, mint őt aznap délelőtt.

Paige a férjére és az anyósára hagyta a gyerekét, hazajött a temetésre, és egy darabig velünk maradt. Tartottam tőle, hogy a megérkezése ront a helyzeten, de a nővérem megérezte, hogy valami elszakadt a nagynénémben, pont úgy, ahogy benne is egykor. Sohasem tudhatjuk, mi zajlik az emberek magánéletében, de mivel egyszer sem láttam, hogy a nagynéném és a nagybátyám szerelmes pillantásokat vet egymásra, úgy gondoltam, inkább üzlettársak, mint férj és feleség. Ebben nyilván tévedtem, mert a nagynénémet szinte felemésztette a bánat. Alig evett, és mindig zsebkendőt tartott a keze ügyében, hogy letörölje a szűnni nem akaró könnyeket. Paige az ismert történeteket hallgatta órákon át, vezette a háztartást, és betartatta az alkalmazottakkal a napi munkarendet. Nem maradhatott azonban örökre, és miután elment, azon kaptam magamat, hogy ugyanúgy próbálom vezetni a farmot, ahogy ő.

A birtok igazgatása mellett arra is kellett ügyelnem, hogy a nagynéném egyen. Amikor átnéztem a nagybátyám asztalán tornyosuló számlákat és feljegyzéseket, még a szerény matematikai tudásom is elég volt hozzá, hogy megállapítsam, gondban van a gazdaság. Ugyan a dohányból még mindig származott bevétel, a baromfi, a kukorica és a gyapot egyre gyengébben ment. Hogy elkerülje a csődöt, a nagybátyám újabb földterületeket akart bérbe adni a szomszédoknak. Ez ugyan tűzoltásnak megfelelt, de hosszú távon újabb problémákat vetett fel. Az első gondolatom az volt, hogy rábeszélem a nagynénémet, adja el azonnal a farm megmaradt részét, vegyen egy kis házat, és vonuljon nyugdíjba, de ő egyből elvetette az ötletet. Ugyanakkor találtam néhány újságkivágást egészséges és különleges élelmiszerek termesztéséről, amit még a nagybátyám tett félre, és voltak mellette árbevétel-kalkulációk is, amelyeket még ő végzett el. Lehet, hogy hallgatag ember volt, és nem sok üzleti érzékkel rendelkezett, de nyilvánvalóan változásokat akart. Megbeszéltem a terveket a nagynénémmel, és végül egyetértett velem, hogy az egyetlen megoldás az, ha megvalósítjuk a nagybátyám elképzeléseit.

Eleinte nem volt pénzünk nagy változtatásokra, de az elmúlt hét év során óriási erőfeszítéssel, kockázatvállalással, újabb és újabb kihívások leküzdésével, Paige anyagi segítségével, egy kis szerencsével és rengeteg álmatlan éjszaka árán szép lassan átálltunk a vágóbaromfiról a bio házi tojásra, ami sokkal nagyobb haszonnal értékesíthető. Észak- és Dél-Karolina számos vegyeskereskedésébe szállítunk. Továbbra is termelünk dohányt, de a maradék földön örökségparadicsom terem, ami elegáns éttermekben és drága élelmiszerüzletekben népszerű termék, és jelentős haszonnal értékesíthető. Négy évvel ezelőtt a farm hosszú idő után ismét nyereségessé vált, így sikerült a tartozásainkat elfogadható szintre csökkenteni. Sőt, felmondtunk néhány földbérletet, így ismét növekszik a gazdaság, és tavaly minden eddiginél magasabb bevételt értünk el.

Ahogy mondtam, elég jól értek a munkámhoz.

Ízig-vérig farmer vagyok.

Második fejezet

Igen, tudom. Néha még engem is meglep a pályafutásom, különösen úgy, hogy évekig lesajnáltam minden farmmal kapcsolatos munkát. Idővel azonban rájöttem, hogy nem minden esetben adatik meg, hogy az ember megválassza a saját életútját. Előfordul, hogy egy előre kijelölt úton haladunk.

Örülök, hogy segíthettem a nagynénémnek. Tudom, hogy Paige is büszke rám, hiszen sokat találkozunk manapság. A házassága rémes véget ért, a lehető legrémesebbet, ezért hat évvel ezelőtt visszaköltözött a farmra. Egy darabig mindannyian együtt laktunk, mint régen, de nem telt el sok idő, és mindketten rájöttünk, hogy felnőtt fejjel nem osztozhatunk egy szobán. Végül építettem a nagynénémnek egy könnyen rendben tartható, kis házat a birtok egy távoli sarkában. Jelenleg együtt élek a nővéremmel a nagy házban, amit sokan furcsállnak, de nekem megfelel, mert még mindig ő a legjobb barátom az egész világon. Paige az ólomüveg-vállalkozást csinálja a pajtában, én gazdálkodom, és egy héten néhányszor együtt étkezünk. Elég jól főz, és amikor asztalhoz ülünk, néha eszembe jutnak a gyerekkori vacsorák.

Szóval elég jól telik az életem, de akárhányszor elmondom egy ismeretlennek, hogy farmer vagyok, félrebiccenti a fejét, és furcsán néz rám. Az esetek többségében az emberek nem tudják, hogy reagáljanak. Ha azonban azt mondom, hogy a családomnak van egy farmja, felderül az arcuk, elmosolyodnak, és elárasztanak kérdésekkel. Nem tudom, mi az oka a különbségnek, de már megtörtént párszor, amióta Floridában vagyok. Néha fellépés után odajönnek hozzám a vendégek, szóba elegyednek velem, és amikor kiderül, hogy nem hivatásos zenész vagyok, végül mindig megkérdezik, miből élek. Attól függően, milyen irányba akarom terelni a beszélgetést, vagy azt mondom, hogy farmer vagyok, vagy azt, hogy van egy farmom.

Az elmúlt évek sikerei ellenére, rendkívül kimerít a munka. A napi döntéseknek gyakran hosszú távú következményei vannak, és a döntések összefüggenek egymással. Szervizben javíttassam meg a traktort, és az így nyert időt a vásárlómra fordítsam, vagy én javítsam meg, hogy ezzel is spóroljak ezer dollárt? Bővítsem az örökségparadicsomok termesztését, vagy csak néhány fajtára álljak rá, és azon belül növeljem a mennyiséget? A természet is elég szeszélyes, és még akkor is történhetnek rossz dolgok, ha az ember jó döntést hoz. Működik majd a fűtés, és melegen tartja a csirkéket, ha váratlanul leesik a hó? Elkerül bennünket a hurrikán, vagy elpusztítja a termést? A mindennapjaim azzal telnek, hogy egészséges növényeket és baromfit nevelek, de folyamatosan újabb kihívásokkal kell szembenéznem. Bizonyos dolgok szüntelenül nőnek, mások ugyanígy pusztulnak, és néha lehetetlennek tűnik a tökéletes egyensúly megteremtése. Ha huszonnégy órát dolgoznék egy nap, akkor is találnék még elvégzendő teendőt.

Csak azért mesélem el mindezt, hogy érthető legyen, ez a háromhetes floridai út az első igazi vakációm az elmúlt hét év alatt. Paige, a nagynéném és a birtokfelügyelő ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjek. Azelőtt egyetlen hét szabadságot sem vettem ki, és egy kezemen meg tudom számolni, hány hétvégére hagytam ott a farmot, azt is csak kényszer hatása alatt. Állandóan eszembe jut a farm. Az első héten legalább tízszer hívtam a nagynénémet, hogy ellenőrizzem, minden rendben van-e. Végül megtiltotta, hogy telefonáljak, és azt mondta, a birtokfelügyelővel elintéznek mindent. Az elmúlt három napban egyszer sem telefonáltam, még akkor sem, amikor óriási késztetést éreztem. Paige-et sem hívtam. Nagy megrendelést kapott az indulásom előtt, és tudom, hogy amúgy sem veszi fel a telefont, amikor el van havazva. Mindez azt jelenti, nemcsak vakációzom, hanem ki tudja, mióta először, végre egyedül lehetek a gondolataimmal.

Biztos vagyok benne, hogy Michelle-nek, a barátnőmnek tetszett volna ez a nyugodt, normális, nem a munkával foglalkozó énem. Pontosabban a volt barátnőmnek. Michelle mindig azt vágta a fejemhez, hogy a farm érdekeit előbbre tartom a saját életemnél. A középiskolában ismerkedtünk meg, legalábbis azóta ismerem, mert abban az időben az egyik helyi amerikaifutball-játékossal járt, és amúgy is két évvel idősebb nálam. Ennek ellenére mindig kedves volt hozzám, amikor összefutottunk a folyosón, pedig ő volt a legcsinosabb lány az iskolában. Azután pár évre eltűnt az életemből, de miután elvégezte a főiskolát, ismét találkoztunk egy buliban. Ápolóként dolgozott a Vidant Egészségügyi Központban, és visszaköltözött a szüleihez, mert lakásra spórolt Greenville-ben. Az első beszélgetés az első randihoz vezetett, majd jött a második, és két évig, amíg együtt jártunk, szerencsés fickónak tartottam magamat. Okos, kötelességtudó és remek humorú lány volt, de ő éjszaka dolgozott, én pedig állandóan, így csak kevés időnk maradt egymásra. Gyakran gondolok rá, hogy ezt még megoldottuk volna, de végül rájöttem, hogy igazából csupán kedvelem, és nem szeretem. Egész biztos vagyok benne, hogy ő is így érzett irántam, ráadásul amikor végül megvásárolta a lakását, és elköltözött, már nem nagyon tudtuk megoldani, hogy találkozzunk. Nem volt sem durva szakítás, sem harag, sem veszekedés, és nem mondtuk el egymást mindenfélének, egyszerűen csak kevesebbet hívtuk egymást, megritkultak az üzenetek, és egy nap rádöbbentem, hogy két hete nem kerestük egymást. Annak ellenére, hogy hivatalosan nem szakítottunk, mindketten tudtuk, hogy vége a kapcsolatunknak. Pár hónappal később megismerkedett valakivel, és egy év múlva már azt láttam az Instagram-oldalán, hogy eljegyezték egymást. Hogy könnyebb legyen a dolgom, nem követtem többé a közösségi médiában, és kitöröltem a számát a telefonomból. Azóta nem hallottam felőle.

Feltűnt, hogy itt a szokásosnál gyakrabban gondolok rá, talán azért, mert mindenhol párokat látok. Eljönnek az előadásaimra, kézen fogva sétálnak a tengerparton, és a vacsoraasztalnál hosszan néznek egymás szemébe. Vannak családok is, de nem annyi, amennyire számítottam. Nem tudom, Floridában mikor van tanítási szünet, de gondolom, az ifjúság még az osztálytermekben ül.

Megakadt azonban a pillantásom egy csapat fiatal nőn tegnap, pár órával a fellépésem előtt, amikor kora délután a parton sétáltam. Tűzött a nap, forró volt a levegő, és szinte minden ragadt a párától, ezért levettem az ingemet, és megtöröltem vele az arcomat. Amikor a Don CeSar közelébe értem, egy szürke test villant elő a vízből a bukóhullámok mögött, de rögtön eltűnt, majd hirtelen utána ugyanígy egy másik. Eltelt pár másodperc, mire rájöttem, hogy a parttal egy vonalban kecsesen úszó delfinrajt látok. Megálltam, hogy megfigyeljem őket, mert nem láttam még ilyet élőben. A delfineket követtem a tekintetemmel, amikor meghallottam a lányokat, akik pár méterre tőlem álltak.

Négyen voltak, hangosan beszélgettek, és azonnal feltűnt, milyen lélegzetelállítóan vonzó mindegyikük. Úgy néztek ki, mintha fotózásra készülnének, színes fürdőruhában, tökéletes, minden mosolynál elővillanó fogsorral. Egyből arra gondoltam, hogy biztos mindannyiuknak volt fogszabályzója tinédzser korában. Pár évvel fiatalabbnak tűntek nálam, vakációjukat töltő egyetemistáknak néztem őket.

Amikor visszafordultam a delfinek felé, az egyik lány eltátotta a száját, és előremutatott. A szemem sarkából láttam, hogy a többiek is arra fordulnak. Nem akartam hallgatódzni, de olyan hangosak voltak, hogy óhatatlanul fültanúja lettem a beszélgetésüknek.

– Az ott egy cápa? – kérdezte az egyik döbbenten.

– Inkább delfin – felelte egy másik.

– De ott az uszonya!

– A delfineknek is van hátuszonya, és...

Elmosolyodtam magamban, mert arra gondoltam, semmit sem vesztettem azzal, hogy nem jártam egyetemre. Ezután, ahogy sejtettem, szelfiket készítettek, megpróbálták a delfineket is lekapni a háttérben, majd jöttek a szokásos, közösségi médiából ismert grimaszok: a csücsörítés, az eksztatikus, „hú, de jól érezzük magunkat” arckifejezés, majd a komolyabb, „úgy teszek, mintha szupermodell lennék” ábrázat, amit Michelle „döglött hal” arckifejezésnek nevezett. Amikor ez eszembe jutott, halkan felnevettem.

Az egyik lány valószínűleg meghallotta, mert hirtelen rám nézett. Szándékosan elkerültem a pillantását, és a távolban úszó delfineket figyeltem. Amikor a nyílt tenger felé fordultak, elhatároztam, hogy elindulok. Megkerültem a lányokat, akik közül hárman még mindig szelfiztek és a felvételeket nézegették, de aki korábban rám nézett, most elkapta a pillantásomat, és mélyen a szemembe nézett.

– Klassz tetkók – mondta, amikor a közelébe értem. El kell ismernem, erre nem számítottam. Nem mondhatnám, hogy flörtölt, de látszott rajta, nem esik nehezére, hogy szóba elegyedjen velem. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy megállok és bemutatkozom, de rögtön elvetettem. Nem kellett hozzá sok ész, hogy rájöjjek, messze az én szintem felett áll, így csak elmosolyodtam, és mentem tovább.

Amikor felhúzta a szemöldökét a reakciómon, az volt az érzésem, pontosan tudja, mire gondolok. Visszafordult a barátnői felé, én pedig mentem tovább, és kényszerítettem magamat, hogy ne forduljak utána. Minél jobban próbáltam, annál kevésbé sikerült, végül feladtam, és egy gyors pillantást vetettem hátra.

Kiderült, hogy a lány csak erre várt. Még mindig ábrándos tekintettel nézett rám, és amikor sokatmondóan elmosolyodott, elfordítottam a pillantásomat, továbbmentem, és éreztem, hogy az arcom egyre vörösebb lesz, de nem a napsütéstől.

Harmadik fejezet

El kell ismernem, miközben itt ültem a parton a székben, a gondolataim gyakran visszavándoroltak a lányhoz. Nem mondhatom, hogy kifejezetten azért jöttem ide, hogy találkozzunk, de nem bántam volna, ha így történik, és ez erőt adott a szék meg a hűtőtáska cipeléséhez. Eddig nem volt szerencsém, de eszembe jutott, hogy enélkül is remekül telik a nap. Reggel kocogtam egyet a tengerparton, azután a Toasted Monkey nevű helyen halas tacót ebédeltem. Azután, mivel semmi sürgős dolgom nem akadt, itt kötöttem ki, bár nyilván találhattam volna magamnak jobb elfoglaltságot is, mint hogy vakmerően a bőrrákot kockáztassam. Ray említette, hogy a Fort De Soto Parkban lehet kajakozni, Paige pedig az elutazásom előtt figyelmembe ajánlotta a helyi Salvador Dalí Múzeumot. Biztos megnézte előtte a Tripadvisort, vagy ki tudja, mit, mindenesetre megígértem neki, hogy felveszem az úti programomba, de ebben a pillanatban csábítóbbnak találtam, hogy sört kortyolgassak, és az időmilliomost játsszam.

A nap egyre lejjebb süllyedt a horizonton. Felemeltem a hűtőtáska tetejét, és kivettem a második, nagy valószínűséggel aznapra az utolsó sört. Gondoltam, elkortyolgatom, talán megvárom a naplementét, majd elindulok a parton kicsit feljebb álló Sandbar Billbe, ahol a környék legjobb sajtburgerét készítik. Még fogalmam sem volt, mit csinálok azután. Talán bejárom a St. Petersburg belvárosában lévő bárokat, de szombat este lévén nyilván zsúfoltak lesznek, és nem biztos, hogy pont erre vágyom. Mit csináljak? Szerezzek egy dalt? Nézzek Netflixet, ahogy Paige-dzsel szoktuk néha? Olvassam az egyik könyvet, amit elhoztam, de még ki sem nyitottam? Végül úgy döntöttem, nem tervezek előre.

Lecsavartam a palack kupakját, és elcsodálkoztam, hogy a tengerpart még mindig ugyanolyan zsúfolt, mint amikor megérkeztem. A Don CeSar vendégei karosszékekben heverésztek a napernyők alatt, a fövenyen tucatnyi ember feküdt színes törülközőkön. A vízparton homokvárat építettek a gyerekek, egy hölgy kutyát sétáltatott, aminek kilógott a nyelve, és kis híján a mancsát verdeste. A zene továbbra is szólt a mögöttem lévő medence mellett, és néha elhúztam a számat egy-egy hamis hang hallatán.

Furcsa, de nem hallottam és nem is láttam, ahogy a lány odajön hozzám. Csak arra lettem figyelmes, hogy valaki áll felettem, és az arcomra vetül az árnyéka. Hunyorítva felpillantottam rá, és felismertem az előző nap a parton látott lányt. Rám mosolygott, és hosszú, sötét haját meglebbentette a szél.

– Szia! – mondta, és úgy tűnt, cseppet sincs zavarban. – Ugye te játszottál a Bobby T-ben tegnap este?