Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Janja Vidmar

Črna vrana

Mladinska knjiga, 2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Rajsli Emese

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978 963 551 249 2

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2018 Janja Vidmar

© Hungarian translation 2025, Rajsli Emese

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Köszönet a kedves Boštjannak a hasznos információkért és a nagyszerű megoldásokért. És köszönöm Samnek, írótestvéremnek, aki bátorított és buzdított, amikor a legnagyobb szükségem volt rá.

A könyvben szereplő összes személy és esemény kitalált.

Az igazság sokkal fájdalmasabb és kevésbé költői.

PROLÓGUS

– Majdnem három éve… – szólt bele hangosabban a mikrofonba és bátran a közönségre nézett, akik egy emberként viszonozták a tekintetét. – Én… Engem egy teherhajó konténerében csempészett be ide egy jószívű ember. A neve Mohamed Dahab, és nem sokkal később a holland hatóságok elegendő bizonyítékot gyűjtöttek össze ahhoz, hogy letartóztassák. Azért, mert többször a hozzám hasonló emberek segítségére sietett… Még mindig börtönben van, és én mindennap imádkozom érte és a családjáért… Csak ideiglenesen vagyok itt, a bátyám, Dzsunaid is Londonban van, csak meg kell találnunk egymást… Hihetetlenül bátor… Minden testvérünk közül engem szeretett a legjobban, ezért vágta meg az arcomat, hogy megmentsen attól a sorstól, ami a halálnál is rosszabb… Én…

A hirtelen fájdalom megakasztotta a lélegzetét. Ügyetlenül kinyitotta a tokot, óvatosan kivette a hegedűjét, az egyetlen fegyverét. Letette a tokot a földre, és véletlenül súrolta a vonójával a mikrofonállványt.

Zengett az egész terem, és a székek nyikorgásába itt-ott nevetés vegyült, de hamar elhalt.

– Én… jobban tudok… hegedülni, mint beszélni… Amit most játszani fogok, az egy zongorára, hegedűre és csellóra írt versenymű első tétele… ööö… Solhi Al-Wadi szír zeneszerzőtől… – mondta, és gyorsan a zenébe menekült. A hegedű a teste meghosszabbítása volt, ujjbegyein keresztül olvadt bele a hang magányába, amely fátyolként lebegett a hallgatóság fölött.

Aztán megállt.

És felemelte a fejét.

És leengedte a hegedűt, bár még mindig görcsösen kapaszkodott belé.

Behunyta a szemét, és újra Chukwuma arcát látta maga előtt.

– Isten jó, vissza fogja adni nekem Dzsunaidot…

– Isten? Jó?! – csattant fel Chukwuma, és a szemében fájdalom tükröződött. – Azt kellene mondanom, hogy a pokolba vele! – dadogta. – De nem tehetem… Nem…

– Mert van remény… – suttogta Híba.

TAJA

A nap eleve rosszul kezdődött. A szünetben elesett a játszótéren és összekoszolta a farmerját. Anyu nem igazán fog ennek örülni. Belehasított a térdébe a fájdalom, de meg se nyikkant. Hétévesen már nem lehetett sírós. Föltápászkodott és fölvette a labdát.

Az osztálytársai előtt a szünet végéig közönyös maradt.

Urška, akivel az óvoda óta a legjobb barátnőknek számítottak, rá is kérdezett:

– Nem fáj semmid?

– Egy kicsit, na és?! – vonta meg a vállát.

Urška együttérzően nézett rá, ez egy kissé enyhítette a térdét hasogató fájdalmat.

A tanítás után apu várt rá és a bátyjára az iskola mögötti parkolóban. Amikor meglátta őket, eltette a mobilját és levette a napszemüvegét. Valahogy feszültnek és furcsának tűnt.

Hazafelé menet a bátyja végig dicsekedett. Bronzérmet nyert egy úszóversenyen és arról beszélt, hogy ez azt jelenti, a 2014-es évben minimum ezüstéremre számíthat az ifik között.

Apu gratulált neki, majd nagyot sóhajtott és a bal keze ujjaival masszírozni kezdte a nyakszirtjét.

– Gyerekek, figyeljetek ide egy kicsit… Angliában kaptam munkát… – mondta, de nem vette le tekintetét a forgalomról.

A bátyjával mindketten eltátották a szájukat.

– Mi van? Hova mész? Vendégmunkás leszel? – vigyorgott hitetlenkedve a bátyja.

– Migráns. Gazdasági migráns… – javította ki apu, és elmondta, hogy először Birminghambe megy.

– Az Amerikában van? – kérdezte Taja és összeráncolta a homlokát. Amerika volt a legnagyobb távolságra, ott él Miley Cyrus. Az apu dolgozószobájában álló földgömbnek épp a túloldalán.

– Angliában, te lüke… Ott élnek a One Direction tagjai… – válaszolt a bátyja az apja helyett, és kihúzta magát. – De most mi van? Komolyan beszélsz? Mennyi időre mész?

– Mi az a migráns? – szólt közbe ismét Taja.

– Még nem biztos, egyelőre úgy tűnik, hogy hat hónapra – válaszolt apu először Jannak, aztán fordult csak felé: – Cicám, a migráns olyan munkás, aki másik országba megy dolgozni, mert ott jobb munkája lesz és nagyobb fizetése.

– Az azt jelenti, hogy márciusig? Zsír! – bokszolt a levegőbe a bátyja. – De ugye visszaérsz az áprilisi ifjúsági bajnokságomra?

Apu itt hagyja őket, hasított belé ismét a fájdalom, de most a szívébe. Nem fog sírni, nem sírós ovis már, nem-nem, de érezte, hogy megremeg az álla. Síró-picsogó-iskolába-nem-való, és a térde is hasogatott.

Apu azt válaszolta, hogy minden hónapban hazajön majd egy-egy hétvégére.

– Anglia kúl hely, kösd föl a gatyamadzagod! Mindenki oda szeretne menni – lelkendezett a bátyja az első ülésen.

– Nagyon fáj… – sírta el magát Taja.

Nem a térde miatt.

Ez volt a legrosszabb nap a világmindenség összes rossz napja közül.

* * *

Majd egy évvel az után, hogy apu Angliába ment dolgozni, egy nap anyu várta az iskola előtt, izgatottan.

– Cicám, költözünk ki apuhoz, Londonba! – újságolta várakozó arckifejezéssel.

Taja elámult. Tényleg? Ez volt a legjobb dolog, ami történhetett.

– Tényleg? Tuti bizti? Nem viccelsz? – kérdezte, elszoruló torokkal.

– Tuti bizti! Nem viccelek! – rikkantotta anyu játékosan.

– Yes! – Taja egyszerre kiabált és toporgott örömében. – Költözünk apuhoz! – Hirtelen megrémült, megragadta anyu csuklóját: – Végleg odaköltözünk, vagy csak látogatóba megyünk?

– Apu egyelőre öt évre szerződött, aztán majd meglátjuk – válaszolta anyu és bekapcsolta Taja biztonsági övét.

Végre! Úgy érezte, hogy a szíve kiugrik a helyéről örömében. Költözik apuhoz! Igaz, hogy a mama elkényeztette őt, a papa csak neki sütötte a palacsintát, anyu mindenben engedékeny volt, és a bátyja se gyújtotta már meg a babái haját öngyújtóval. De apu nagyon hiányzott neki. Ráadásul azon is aggódott, hogy az anyukája is migráns lesz.

– Anyu nem megy sehova, te tökfej, de ha megy is, te itthon maradsz velem, a nagyival meg a papával – nyugtatgatta a bátyja. – Engem nem húztok ebbe bele, más terveim vannak.

– De… én ki akarok menni apuhoz… Te magad mondtad, hogy Anglia szuper hely… – dadogta.

A bátyja odahajolt hozzá és a vállára tette a kezét:

– Nagyszerű, hogy apu ott kapott munkát, mert jól keres és így megkaphatom a Fastskin úszószemüveget, ami nagyon drága. De ezért nekünk nem kell odaköltöznünk, érted?

Amikor apu nem volt ott, a bátyjában bízott a legjobban.

Amíg meg nem hódította álmai nőjét.

– Két szerelmes pár, mindig együtt jár – énekelte bátyja szobájának csukott ajtaja előtt, várva, hogy az majd fölrántja az ajtót és szokás szerint kergetni kezdi.

De a bátyja nem mutatkozott.

– Azt hazudtad, nem kell sehova mennünk – suttogta az ajtónak –, de most olyan, mintha már te se lennél mellettem.

De szerencsére nemsokára ismét apu közelében lehet, és csak ez volt a fontos. Megnyugodva hajtotta hátra fejét az autósülésben.

Minden eddigi karácsonynál jobb volt ez a nap.

* * *

Egy örökkévalóságig tartott, amíg az apjuk házat bérelt, kettőjüket beíratta az angol iskolába, anyu meg összeszedte a szükséges papírokat. Soha nem gondolta volna, hogy egy költözés ennyire bonyolult. Amikor már tényleg úgy tűnt, hamarosan költöznek, időnként szédülés fogta el, mintha a semmibe zuhant volna

Urškától volt a legnehezebb elbúcsúznia. Ott hasaltak Urška szobájában, az ágyon, pillecukrot ettek és rajzfilmet néztek a számítógép képernyőjén.

– Már nagyon várom, hogy lássam aput, de… – mondta, és majdnem elsírta magát.

Urška megállította a rajzfilmet.

– De lehet, hogy találkozni fogsz Harryvel – sikkantotta, és irigykedve hozzátette: – Mázlista!

– Vagy Louisszal – mondta, és ettől a gondolattól egy kicsit fölvidult. – Apu szerint csak úgy az utcán találkozhatsz a sztárokkal. Kúl lenne!

– Kúl! – mondta Urška és bukfencezni kezdett. – De azért mégis Harrynek van a legjobb hangja.

– És a One Direction a legjobb a világon! – kiabálták együtt, és viccből lökdösődni kezdtek, majd leestek az ágyról.

Aztán, amikor már csak feküdtek egymás mellett, Taja kibökte:

– Mi lesz, ha nem tetszem majd a többieknek? Ha nem lesz egy barátom se?

– Én vagyok a legjobb barátnőd – emlékeztette Urška.

– De… de te… nem leszel ott… – dadogta Taja.

Urška anyukája nézett be a szobába:

– Taja, anyukád telefonált…

– Mennem kell, csomagolunk. – Leforrázva mászott le az ágyról.

– Jöjjek veled? Segítsek? – kínálkozott Urška. – Neked adom a Hello Kitty bögrémet.

– Szívesebben maradnék – nyögte Taja, és úgy érezte, gombóc nőtt a torkában. Az osztálytársaitól előző nap kapott egy rajzot, és énekeltek is neki búcsúzóul. Most tényleg úgy gondolta, szívesebben maradna.

Megölelték egymást.

– Mi lenne, ha egy kicsit eljönnék hozzád? – jutott eszébe Urškának.

Taja a ruhaujjával letörölte a könnyeit, szipogva kérdezte:

– Hogy tudnál eljönni?

– Úgy, mint Naszif – mondta Urška.

Naszif menekült volt, nemrég érkezett az iskolájukba. Csónakkal kelt át a tengeren és sokat gyalogolt.

– Tényleg, az jó ötlet, Anglia felé is van közben egy tenger… – élénkült föl Taja. – De akkor neked is össze kell csomagolnod. Mit hozol majd magaddal? – Urška eljön hozzá! Úgy minden könnyebb lesz!

Urška néhány fontos dolgot tett a balett-táskájába és betolta az ágy alá.

– Látod, nem kell aggódnod, már össze is csomagoltam – mondta elégedetten.

– Majd küldök üzenetet, hogy hol találsz meg, meg minden más, fontos dologról – ölelte meg Taja a barátnőjét.

– De anyukámnak nem szabad megtudnia, soha nem engedne el… – figyelmeztette komolyan Urška.

– Senkinek nem áruljuk el! Tuti bizti?

– Tuti bizti! Soha, amíg csak élünk! – tette hozzá Urška.

– És ha odaérsz, lehet, hogy apu be tud téged is íratni ugyanabba az iskolába…

Ismét megölelték egymást. Szorosan, hogy bátorságot öntsenek egymásba. Érezték a súlyát az imént elhangzott ígéretnek, tudták, hogy a költözés se fogja őket szétválasztani.

Ebben az egész zűrzavarban két dolgot zárt mélyen magába: a búcsút Urškától és a pillanatot, amikor idegesen elfoglalta helyét a repülőgépen, és érezte, hogy a szíve majd kiugrik a helyéről. Ez most élesben megy. Migránsok lettek.

* * *

Anyu és a bátyja egész úton nem szóltak egymáshoz. Még otthon csúnyán összevesztek a költözés miatt. A kiabálásuktól és az ajtócsapkodástól zengett a ház. A bátyja nem akart lemondani az álomcsajáról és az érmeiről, apu pedig a családjáról. Apu akarata érvényesült. A bátyja komolyan megharagudott a szüleikre, vele pedig nem törődött többé.

Landolás után, a repülőtéren nem győzött csodálkozni a rettentő sok utason. Voltak köztük magasak és alacsonyak, hórihorgasak és pocakosak, különböző bőrszínűek és testalkatúak. Vagy a csomagjaikat tolták poggyászkocsikon, vagy nyávogó gyerekeket vonszoltak maguk után. Anyu azt olvasta valahol, hogy ezekben a hatalmas bőröndökben potyautasokat csempésznek át a határon. Olvasott nekik ezekről az emberekről a tanító nénijük, Karmen is, csak azok nem bőröndben, hanem a hajó gyomrában bújtak meg. Menekülteknek nevezték őket.

Apu cége egy kétemeletes sorház egyik lakását bérelte ki nekik. Téglából épült, fehér ajtaja-ablakai voltak. Amikor a bátyja megpillantotta a házat, csak elhúzta a száját. Túl hosszú haja a szemébe lógott. Folyton rálépett a nadrágja szárára és a legnagyobb esőben is vászon All Star cipőben járt. Apu elkezdte bajkeverőnek szólítani.

– Nem én vagyok a hibás, hogy nincs csajod és érmed – mondta neki Taja, amikor szobát kellett választaniuk.

Jan válaszul elgáncsolta, de Tajának sikerült a tenyerével megtámaszkodnia a falon.

Máris hiányzott neki a nagyi és a papa. Meg persze az iskolája és Urška, aki hiába kérlelte az anyukáját, hogy engedje el velük Londonba. Senkinek se árulták el, hogy Urška hamarosan kijön hozzá. Ezt mindenképp titokban kellett tartaniuk.

* * *

Az új iskolája a North Tunbridge Általános Iskola volt.

– Nort Dunabridzs – ismételte meg hangosan.

– Nem duna… Tanbridzsnek ejtik… – javította ki apu. Elmagyarázta, hogy csak három évig fog általános iskolába járni, utána pedig középiskolába, secondary schoolba megy, ami itt, Angliában, ötéves.

Berontott a bátyja szobájába és alig tudta túlharsogni az ordító metálzenét:

– Három év múlva én is középsuliba fogok járni, mint te!

– Tűnés kifelé! – mordult rá Jan az ágyán fekve.

Taja ismét érezte a büdös füstszagot. A bátyja otthon soha nem gyújtott rá, hiszen egy úszó tüdejének tökéletesen tisztának kellett lennie. Itt viszont már többször rajtakapta, hogy nyitott ablak mellett dohányzik. Azt is tudta, hol rejtegeti a cigisdobozt a szobájában.

– A dohányzásba belehalhatsz! – mondta, biztonságos távolságot tartva. De a bátyja nem foglalkozott vele. Amikor azzal fenyegette, hogy szól apunak, a bátyja rákacsintott:

– És mit tesz majd velem? Esetleg hazaküld?

– Már nem vagy a világ legjobb testvére – suttogta a csukott szobaajtónak.

Az iskolaépület a kranji templomra emlékeztette. Ugyanolyan téglákból épült, mint az új házuk. Fehér ablakai voltak, és több utólag hozzáépített része. Majd Urškával fogják fölfedezni az összefirkált folyosókat. Úgy érezte, jó lesz itt nekik.

Eleinte persze nem volt könnyű. Meg kellett szoknia az egyenruhát és a folyamatos zajt. A mamának mesélt a furcsa, fekete kendős nőkről is, akik messziről fekete varjaknak tűntek. Londonban túl sok autó volt, furcsák voltak az emeletes buszok, a régimódi taxik. Mindenhol brit zászlót lehetett látni, és az utcákon annyi ember volt, mint abban a filmben, amikor egy meteor csapódik a Földre. Fagyos volt az idő, ennek ellenére sokan strandpapucsban vagy szandálban jártak. A nagyi nem győzött csodálkozni, amikor Taja elmesélte neki.

Rendszeresen megbámulta a hosszú lepelben járó nőket, és a szakállas, fehér ruhás férfiakat.

– Apu, ezek menekültek?

– Igen, de neked nem kell menekülnöd tőlük… – mondta apu nagy bölcsen.

* * *

Az új iskolában sokáig csak leste az osztálytársait. Négy lány is kendőt viselt, állítólag Isten miatt. Az ő istenük valahol máshol volt, ahol nagy a forróság, és a nap folyton süti az ember fejét, és a kendővel megvédheti magát attól, hogy fölforrjon az agya. De ezek a lányok a tornaórán és az ebédlőben se vették le a kendőjüket, és ezt Taja nagyon neveletlen dolognak gondolta. Igaz, hogy így viszont a fiúk nem tudták megtépni a hajukat, és az jó dolognak tűnt.

Lassan kiderült, hogy nem minden kendős lány menekült. Volt olyan, aki Londonban született. Ennek a kendő-dolognak, meg az Istennel való kapcsolatnak még utána kellett járnia. Micsoda poén lenne, ha ő is, Urškával együtt, kendőt kötne!

* * *

Az A-tól E-ig terjedő osztályzatokat viccesnek találta.

– Itt miért nem ötöst meg egyest adnak? – hozta föl újra egyik este a vacsoraasztalnál.

Anyu hét közben többször is rendelte a vacsorát, amit ételfutár hozott ki.

– De hisz már többször elmagyaráztuk apuval – válaszolta anyu. Szórakozottan mosolygott és üres tekintettel bámulta az asztalon álló tányérokat. – Talán rosszak voltak matekból – folytatta, de ekkor kicsapódott a bejárati ajtó és megjelent a bátyja: piszkos és szakadt ruhában, fölrepedt szájjal, földagadt arccal.

– Na? Moft bovdog faty? – kérdezte anyut, és véres nyál csorgott végig az állán.

Az arcát eltorzította a félelem és a fájdalom.

Anyu kővé dermedt, csak sokára tudott megszólalni:

– MI TÖRTÉNT?! – Fölpattant, a széke nagyot csattanva eldőlt. Jan fölrohant a lépcsőn, anyu utána, dulakodás hallatszott és anyu kétségbeesett hangja: – Jesszusom, mutasd, mi történt? Ki tette ezt veled? Engedd, hadd nézzem meg… Menjünk a rendőrségre! Vagy az ügyeletre!

Taja is fölállt és halkan, mint egy kisegér, odalopakodott az emeletre vezető lépcsőhöz. Hallotta a bátyja érthetetlen szavait. Úgy beszélt, mintha több fogát is kiverték volna.

Lábujjhegyen ment föl az emeletre és megállt a fürdőszoba ajtaja előtt.

– Kérlek, engedd, hadd fertőtlenítsem… – hallotta anyu könyörgését és a fürdőszobai szekrényajtók csapódását.

– Hafa akavok menni!

– Csitt, ne beszélj, fölszakad a seb – mondta anyu. – Várj, csak egy kicsit még, csukd be a szemed!

Vízcsobogás hallatszott, majd anyu kiabálása:

– Taja, cicám, hozz jeget! Gyorsan!

Már robogott is lefelé a lépcsőn, szintén kiabálva:

– Máris, anyu, hozom!

A jeget egy konyharuhába tekerte és három ugrással ismét az emeleten volt.

A fürdőszoba küszöbén megtorpant a padlón szétszórt véres ruhadarabok láttán. Csupa vér volt a mosdó is. Vércseppek pöttyözték anyu blúzát és nadrágját is. A lába mellett véres törülköző és nedves vattapamacsok hevertek.

A bátyja nyögött és minden érintésre összerándult. Földagadt, csukott szeme egy ökölre hasonlított, amelyet valaki az arcába vágott, és ott is hagyott.

– Cicám, fuss, hívd föl aput, és mondd neki, hogy jöjjön a Northern Medical Centre-be! Ne a Haiderian Medicalba, hanem a Northernbe! Megjegyezted? – ugrasztotta ismét anyu.

Taja lerohant a földszintre.

– Northern Medical Centre! – kiabálta még utána anyu. – És öltözz föl!

Egyetlen nyikkanás nélkül ült a bátyja mellett a hátsó ülésen, aki nagyokat nyögött, amikor anyu túl gyorsan vette be a kanyart, vagy ment át a fekvőrendőrön. A kórházban igyekezett megjegyezni a lengőajtót, amely mögött eltűnni látta a bátyját, és később apu kabátját is, amely ott lebegett mögötte, amikor végre megjelent a kórház széles, kicsempézett folyosóján.

Ez a legrosszabb nap a világ összes rossz napja közül, mondogatta magában.

* * *

A bátyja nemsokára visszamehetett az iskolába, és minden visszatért a régi medrébe. Csak hallotta, hogy egy délután megjelentek náluk a rendőrök, mert ő az iskolai előadás próbája miatt nem volt otthon – a bátyjának viszont be kellett mennie a rendőrségre, és emiatt egész héten szúrós volt, mint egy sündisznó.

Türelmetlenül várta, hogy Urška megérkezzen. De a hosszú út előtt szükségük lett volna néhány gyakorlatias tanácsra.

Madzsid, az egyik osztálytársa, menekült volt, neki biztos van valamilyen jó tippje. Azt mesélte, hogy az unokatestvére igazi puskával harcolt a sivatagban a turbános-maszkos ellenséggel.

– Madzsid, hogy jön be egy menekült Angliába? – szedte össze Taja egy nap a bátorságát, hogy megszólítsa a fiút.

Madzsid pislogott néhányat és nézett rá azzal a fekete szemével:

– Apám szerint nekünk szerencsénk volt.

Taja nem értette, hogyan segítene Urškának a szerencse. Ezért óvatosan tovább puhatolózott, ezúttal apunál.

– Cicám, a menekülteknek nem nagyon van szerencséje… – csóválta apu a fejét.

– Hogy jönnek akkor ide, Angliába?

– Angliába nehezen… Európába leginkább gyalog és csónakokkal… Miért kérded?

– Csak úgy – vonta meg Taja a vállát. – És mi van akkor, ha nincs pénzük?

– De van nekik – bólogatott apu. – Sokáig takarékoskodnak, hogy legyen pénzük az útra. De aztán az embercsempészek elveszik minden pénzüket, és valahol félúton magukra hagyják őket.

Részletes utasításokat küldött Urškának. Szerencsére lesz szüksége. Kerülje az embercsempészeket. Kössön kendőt a fejére. A takarékoskodásra vonatkozó tanácsot háromszor is a szájába rágta.

Senkinek egy szót se! – ebben maradtak.

* * *

Már az első őszi levelek kergetőztek a járdán, amikor iskola után anyu feszült arccal várt rá az autóban:

– Urška eltűnt!

Ökölbe szorította a kezét és dacosan nézett anyura:

– Nem tűnt el!

– De, sajnos igen. Otthon mindenki őt keresi! – mondta anyu remegő hangon. – Azt hiszik, hogy megszökött otthonról. Az anyukája kérdezi, hogy te tudsz-e valamit…

Taja megborzongott. A menekültek állandóan úton vannak, és senki sem keresi őket. Miért keresik most Urškát? Van zsebpénze, fejkendője és szerencséje. Ő is menekült. Néhány napja vették végig újra, lépésről lépésre, az egész tervet. Összefonta az ujjait, és makacsul hallgatott.

– Biztos vagyok benne, hogy minden jóra fordul majd, de segítenünk kell, ráadásul gyorsan – mondta anya.

Taja az ülésfűtés ellenére is vacogott. Ők Urškával életre-halálra megesküdtek. Ha megszegi az esküjét, ő vagy valaki más meghalhat. Urškának nem lesz semmi baja. A menekültek mindenen átjutnak. Apu elmondta, hogy több országon is átkelnek, mielőtt célba érnek. Urškával megszámolták a térképen az országokat, és a legrövidebb út Szlovénia és Anglia között három országon át vezetett. Meg egy kisebb tengeren. Szerencsére nem az óceánon. Minden rendben lesz, nyugtatta magát, ezek szerint Urška már úton van. Egy hajón fog megérkezni Londonba a többi menekülttel együtt. Aztán együtt fognak lakni Taja szobájában, és az X-Faktort fogják nézni, ecetes chipszet eszegetve.

Anyu kicsatolta a biztonsági övét, kinyitotta a vezetőoldali ajtót, és beült mellé, a hátsó ülésre. Szorosan magához ölelte és ringatta.

– Taja, mi a baj? Kérlek, mondd meg! – erősködött. – Figyu, nem akartalak megijeszteni. Biztos vagyok benne, hogy Urškával minden rendben lesz. De ha tudsz valamit, ami segíthetne, ami megkönnyítené Urška szüleinek és a rendőrségnek, hogy megtalálják…

– A… a rendőrségnek? – csuklott el Taja hangja. – Hogyhogy a rendőrségnek? A rendőrség vadászik a menekültekre?

Anyu csodálkozva bámult rá:

– Milyen menekültekre? Mi köze van Urškának a menekültekhez?

– Miért vadászik a rendőrség menekültekre? Hisz nem csinálnak semmi rosszat, csak menekülnek… – lehelte Taja, és a kezével törölgette a taknyos orrát.

– MI EZ AZ EGÉSZ, TAJA? – emelte föl anyu a hangját.

– De te… te ezt… nem érted… – nyelte Taja a könnyeit. – Megesküdtünk egymásnak Urškával! Ha megszegem az életre-halálra szóló eskümet, valaki meghalhat…

Anyu erősen megrázta:

– Ez butaság, Taja! Senki sem fog meghalni. De Urškával történhet valami, úgyhogy elég ebből a badarságból!

És ekkor kibukott Tajából a mélyen elásott titok:

– Urška is menekült! Eljön hozzám látogatóba. Megadtam neki az utasításokat, hogy merre induljon, hogy kössön fejkendőt…

Anyu láthatóan elfojtott néhány dühös megjegyzést:

– Vegyük sorra… Szóval Urška elindult hozzánk? De hisz még túl kicsi ahhoz, hogy egyedül utazzon!

Ekkor Taja elmondta anyunak a tervüket, amelyet akkor találtak ki, amikor Angliába költözésük előtt egy menekült érkezett a kranji iskolájukba. A fiú hajóval érkezett, és hosszú utat tett meg gyalog. Így időben becsomagoltak Urška sporttáskájába. Életre-halálra megesküdtek, hogy egy szót sem szólnak a tervükről. A mama egyszer elmagyarázta neki, hogy a halálnak nincs alakja, és nincs is túl jó szaga. Nem lehet előle elbújni, mert behatol az orrlyukakba, a fülekbe, még a fenekedbe is, és amikor távozik a testedből, a tested eldől, mint egy kivágott fa. És te már nem vagy odabenn, pedig ilyenkor a válladnál fogva rázzák a tested, a nevedet kiabálják, és levegőt fújnak a szádba. Szóval hallgatni kellett arról, hogy Urška a zsebpénzéből vesz egy vonatjegyet, szerencséje van, kerüli az embercsempészeket, csatlakozik a menekültekhez, és velük együtt hajózik át Angliába.

– Édes istenem… – nyögte anyu. Eddig szótlanul hallgatta Taját, és magához szorította, mintha egyenként szeretné belőle kipréselni a szavakat. Most visszaült a kormány mögé és előhalászta a táskájából a mobilját. – Urška még nem lehet messze – motyogta. – Nem hiszem, hogy egy ilyen kicsi lánynak bárki adott volna vonatjegyet… – Aztán elkezdett halkan, folyamatosan beszélni a mobiljába. És ekkor a mögöttük álló autó sofőrje türelmetlenül dudálni kezdett.

Taja kikapcsolta a biztonsági övét, és föltérdelt az ülésre. A hátsó ablakon keresztül figyelte, hogyan próbál a sofőr úgy kiállni a parkolóhelyről, hogy közben ne ütközzön bele az ő autójukba. Végül mérgesen kiszállt az autóból, és odaviharzott hozzájuk. Megkopogtatta az üveget anyu oldalán, és mutogatott, hogy tekerje le az ablakot.

De anyu se látott, se hallott. Maga elé emelte a tenyerét, rá se nézett a dühös emberre, továbbra is halkan beszélt a telefonba.

A sofőr teljes erőből a tetőre csapott.

Ebben a pillanatban anyu a táskájába tette a telefonját, és a visszapillantó tükörben Tajára nézett:

– Ülj vissza a helyedre! Azonnal csatold be a biztonsági öved, és csukd be a füled!

Aztán anyu letekerte az ablakot és Taja életében először hallotta őt káromkodni:

– Tűnj innen, te hülye barom, és dugd fel a seggedbe a kibaszott kocsidat!

* * *

Nagyi – az ünnepekre való tekintettel – már november elején megérkezett. A házban kekszillat terjengett és a konyhában marhahúsleves rotyogott. Nagyi az adventi koszorút is korán kiakasztotta a bejárati ajtóra, Jan körbedobálta dartsnyilakkal.

Nagy nehezen lenyugodtak a kedélyek az Urškával történtek miatt. Amikor ráakadtak a ljubljanai vasútállomáson, már nagyon fázott és sírva vallotta be, hogy a szökés Taja ötlete volt. Urška édesanyja idegösszeomlást kapott, és megtiltotta a lányának, hogy kapcsolatba lépjen Tajával. Taja anyukája persze a saját lánya védelmére kelt, végül a két anyuka is összeveszett.

Apu és anyu szorosan átölelték. Meg kellett ígérnie, hogy soha többé nem csinál ilyen hülyeséget. Nem hülyeség, ha az ember egy barátot akar maga mellett tudni, érvelt Taja, persze csak gondolatban.

Végül apu és anyu is összevesztek. Időnként elfojtott hangokat hallott a hálószobájukból, de az Urškával történtek nem kerültek többé szóba.

Taja új terveket szőtt. Ha Urška nem jöhet, akkor majd ő megy haza.

A nagyi búcsúvacsoráján apu összepiszkította az ingét, miközben a sültet vágta. Az útszéli lámpák fénye égett anya szemrehányó tekintetében. Majdnem minden olyan volt, mint otthon.

Sietve vagdosta kisebb darabokra a villával a krumplit a tányérján, és alig várta, hogy elmondhassa a legújabb hírt. Utána apu és anyu biztosan hazaengedik a nagyival.

– Tegnap bejött az iskolában Madzsid anyukája… – kezdte, de az asztalnál a figyelem ismét a bátyjára terelődött, aki sietve tömte magába a krumplit és a sárgarépát.

– Jan, kérlek, nem ehetnénk úgy, mint az emberek? – tette a könyökére a kezét anyu. – Miért vagy ilyen undok? Rágd meg azt a falatot, kérlek, egyébként is csak napi egy órát tudunk együtt lenni…

Jan kezében megállt a villa, és teli szájjal, megvetően nézett anyura.

– Néha az az érzésem, hogy csak lenyeled az ételt, és az a célod, hogy minél gyorsabban felállj az asztaltól… – mondta anyu békítő hangon. – Kérlek, a nagyi holnap utazik, legyünk kedvesek egymáshoz…

Jan felhorkant:

– Igen? Összepakolhatok és mehetek vele? Jól ellesztek nélkülem.

– Nem ehetnénk egyszer békében? – Apu is nagyot sóhajtott, és letette az evőeszközöket az asztalra. – A gyerekes viselkedésed nem változtat azon a tényen, hogy egy darabig még itt leszünk.

– Még egy darabig? Ne basztass már! – kiabált a bátyja.

– Ne káromkodj! – szólt rá anya.

Jan szinte füstölgött a dühtől. Taja megijedt, hogy ez a vita el fogja söpörni az ő hírét, ezért gyorsan közbevágott:

– Az osztálytársam, Madzsid, lelőtte…

De a bátyja ügyet se vetett rá:

– Neked nem kell mindennap azzal a szarsággal foglalkoznod, amivel nekem…

– De Madzsid… – szerette volna folytatni Taja, most azonban apu vágott közbe.

– Kevesebb mint három évem van még itt… Fordítsuk ezt az időt valami hasznos dologra… Nem olyan nehéz itt lehetőséget teremteni magadnak, könyörgök! Csak ügyesnek kell lenni.

– És mire fordítsam ezt a három évet? – gúnyolódott Jan. – Egy önvédelmi tanfolyamra?

Taja ekkor hirtelen ráfogta a villáját a bátyjára, és ordítani kezdett:

– Bumm! Bumm! Ratatata…

– Istenem, teremtőm! – A nagyi villája nagyot csattant a padlón.

– Taja! Megőrültél?! – fogta meg anyu a kezét. – Mit csinálsz?!

– És Madzsidnak szabad? Ez nem igazság! – állt a sarkára.

Anyu és apu csak néztek.

– Várj, hogy érted ezt? – szólalt meg anyu mégis. – Mi a jóistenről beszélsz? Mit jelentsen ez?

Taját elöntötte a forróság, a hóna alatt összegyűlt az izzadság. Tisztán hallotta, ahogy a félelem csöppjei kopognak az ablaküvegen. Odakint esni kezdett.

Apu aggódó pillantást vetett anyura.

– Szóval, mit csinált az a Maxim? – köszörülte meg a torkát.

Taja nagyot nyelt.

– Madzsid… vonalzóval lövöldözik, de otthon van puskája is, azt majd elhozza az iskolába… – Érezte, mennyire hideg a lába a meleg papucsban az asztal alatt. – Azt mondta, hogy így lőnek a menekültekre… Sokukat megölik. Amíg meg nem halnak… Nem tudnak sehova elbújni, ugye, nagyi? A halál bebújik a menekült gyerekekbe az orrukon keresztül, és úgy szívja ki őket a testükből, mint egy szalmaszálon, ugye? Aztán az anyukák és az apukák megrázzák a vállukat, és kiabálják a nevüket, de ők már nincsenek ott a saját testükben…

Súlyos csend telepedett az asztalra. Olyan, mint amikor meghal valaki.

Anyu és apu tátott szájjal bámultak rá.

A nagyi a szívére tette a kezét, és azt suttogta:

– Édes istenem…

Jan is eltolta a tányérját, és azt motyogta:

– Fuck…

– De Madzsid nem puskával lő, hanem vonalzóval, tehát nem öl meg senkit, csak verekszik – hadarta, és izgatottan mocorgott a székén. Kezét a combja alá csúsztatta, majd újra kihúzta. – Csak rohangál az osztályteremben, ide-oda szaladgál, lövöldözik, és azt kiabálja: Meghalsz!

– Á… – legyintett nagyi. – Minden gyerek lövöldözőset játszik és ugyanezt kiabálja.

– Ugyan, anya… – intette le felháborodva anyu. – Hogy lehet egyáltalán összehasonlítani a kettőt?!

A nagyi elhallgatott.

– Madzsidot az unokatestvére tanította, aki a sivatagban a rossz emberekre lőtt, a puska az övé… – folytatta Taja. Észrevette, hogy még a bátyja is rá figyel.

– Be fogok menni az iskolába… – motyogta anyu elborzadva. – Ez már túl sok.

– De hiszen az igazat mondtam! – tiltakozott Taja. – Madzsid anyukája azt mondta, hogy amikor Madzsid a testvérével begorombul játék közben, és ő azt mondja neki: NYUGI, HALLOD!, akkor Madzsid azt hallja, hogy NYUGI, HALOTT…

– Erről beszélek… – bólintott Jan, és a székét hátratolva fölállt. – Remek környezet a gyereknevelésre, nem igaz? Igazán kúl…

– Mit okoskodsz, te taknyos!? – Anyu dühösen az asztalra csapott a konyharuhával. – Egy nyolcéves azt kiabálja az osztálytársának, hogy dögöljön meg? Tizenkét évesen pisztollyal fog megjelenni az iskolában, és gyilkolni kezd?

– Lehet, hogy a gyerekek tényleg visszajöhetnének velem… – motyogta a nagyi.

Jan sorra végigmért mindenkit. Mintha mindenkinek a szeme közé lőtt volna:

– És mi a különbség? Egyesek fegyverrel ölnek, mások szavakkal… Engem nem az ellenség űzött el otthonról, hanem ti ketten, és belekényszerítettetek ebbe a migránséletbe, ráadásul úgy beszéltek róla, mint valami páratlan lehetőségről… És most egy iskolai mészárlás miatt aggódtok? Komolyan? Ne basztassatok már!

Fellökte a székét, és kiviharzott az ebédlőből.

A felnőttek némán ültek az asztalnál.

– Tényleg hazamegyünk? – jutott eszébe Tajának egy idő után.

Ez volt az utolsó nap, amikor nem volt szorongás a szívében. Az utolsó alkalom, amikor még elhitte anyunak, hogy a megszegett esküje nem hoz bajt rájuk. Hogy egyikükkel sem történhet semmi rossz, és hogy apa nem találhatja magát egy metróállomáson azzal a gazemberrel, aki meglógott Madzsid unokatestvérétől.

Talán a bátyja is ott maradt volna az asztalnál, ha ezt tudja.

– Jan! – kiáltott utána az anyja, de csak Jan szalvétája repült vissza, gombóccá gyűrve.