MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Veszprémy László Bernát

Piszkos munka

A munkaszolgálat és a „keretlegények” történetei a népbíróságon

részlet

© VESZPRÉMY LÁSZLÓ BERNÁT, 2024

© JAFFA KIADÓ, 2024

MINDEN JOG FENNTARTVA!

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / DR. SZÁNTÓ ISTVÁN

BORÍTÓTERV: HEGYI PÉTER

SZERKESZTŐ: DETRE ZSUZSA

FELELŐS SZERKESZTŐ: SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 475 997 3

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

1. Bevezető

2. „Önként, kéjjel ölt, nemcsak parancsra”? – Magyarázatkísérletek a háborús erőszakra

3. „Zuhogott az egeken a hant” – Sorozatgyilkosságok és tömeggyilkosságok

4. Váratlan elkövetők? – Roma kerethonvédek és „kollaboráns” munkaszolgálatosok ügyei

5. „Hazug volt a rossz, mert azt hitte, hogy ő jó” – Koncepciós perek és hamis vallomások

6. „Zöldes szörnyek”, „a munkásosztály árulói” és „Horthy keretzsiványai” – Büntetőperek és a politika

Zárszó

Felhasznált levéltárak, irattárak és hagyatékok

Bibliográfia

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Salamon Ferenc történész a Hadtörténelmi Közlemények legelső számának legelső írását rögtön azzal kezdte 1888-ban, hogy „nem szakom a hadi tudomány, sőt még a hadi történet sem”, de „a történetíró el nem kerülheti, hogy gyakran ne szóljon hadi eseményekről […]”. Bár nem vagyok hadtörténész, ám ezúttal a munkaszolgálatot vizsgáló holokausztkutatóként mindenképpen be kellett merészkednem a számomra ismeretlen terepre. Munkám történészi megállapításaiért csakis engem terhel a felelősség, ám könyvem nem készülhetett volna el megannyi ember segítsége és szakértelme nélkül. Könyvem és előtanulmányaim egyes részeinek átolvasásáért és véleményezéséért hálás vagyok a következőknek: Ablonczy Balázs, Bonhardt Attila, Szabó Péter, Szakály Sándor, Végső István, Zinner Tibor. Fóris Ákos nemcsak konstruktív megjegyzéseivel segített, de kutatási eredményeit is nagylelkűen megosztotta velem. Köszönöm továbbá Ungváry Krisztiánnak, hogy egyes kérdéseimre levélben felelt. Sárándi Tamás Leordina falu történetének feltárásában segített, Sebes Gábor pedig hasznos észrevételeivel javította kéziratomat. Ahogyan nem vagyok hadtörténész, úgy pszichológus sem vagyok, de szerencsére a szélsőségesen erőszakos magatartás, kriminalitás és a pszichiátriai betegségek kapcsolatának leírásánál dr. Caspar Luca pszichiáter szakmai véleményére támaszkodhattam. Külön köszönet illeti Tasnádi Ákos és Farkas Péter levéltárosokat, akik nemcsak kéréseimet teljesítették, de javaslataikkal, tippjeikkel is segítették munkámat. Babós József, Ligeti Ferenc és Pór Dezső rokonainak és leszármazottjainak hármójuk személyes hagyatékának kutathatóvá tételéért és információk megosztásáért tartozom hálával. Mások magángyűjteményeikből bocsátottak rendelkezésemre dokumentumokat. Két volt munkaszolgálatos, Körmendi István és a néhai Tatár Imre személyes visszaemlékezéseikkel gazdagították kutatásomat. És végül, de nem utolsósorban hálás vagyok szüleimnek, illetve nejemnek és gyermekeimnek, akik türelmesen viselték, hogy a kutatásra és írásra fordítottam rengeteg időmet.

1. Bevezető

1944. április 2-án Németh József szakaszvezetőt kivégzéshez rendelték ki a megszállt Jugoszláviában fekvő Bor településen. Délután egy órakor még mindig hűvös volt az idő, ezek voltak az elhúzódó 1944-es fagyok utolsó napjai; a kopasz fákat erős szél nyúzta.1 Németh éppen visszaérkezett az őrszolgálatból, amikor Gardi Béla tartalékos főhadnagy jelezte, hogy „tegye magát rendbe”, mert most érkezett az utasítás: ma végzik ki a szökevény munkaszolgálatosokat. Bár a források eltérnek, annyi bizonyosnak tűnik, hogy néhány nappal korábban 12 munkaszolgálatos szökött meg a bori táborkomplexum Berlin lágeréből. A szökevényeket elfogták, és a két felbujtó – Friedman Sándor és Kornfeld Béla,2 az I. közérdekű munkaszolgálatos zászlóalj (kmsz. zlj.) muszosai – felett hadbíróság ítélkezett: az ítélet kötél által végrehajtandó halálbüntetés volt, majd ezt az ítéletet „kegyelemből” golyó általi halálra változtatták. A többi szökevényt büntetésképp bezárták több napra. Németh elmondta, hogy tiltakozott az ítélet végrehajtásában való részvétel ellen, ám állítása szerint parancsmegtagadás esetére számára is hasonló büntetést helyeztek kilátásba.

A kivégzést a Berlin tábor egy eldugott zugában, egy domb aljában hajtották végre. A „látványossághoz” kivezényelték a többi rabot is. A sírokat előre megásatták más munkaszolgálatosokkal. Az elítélteket megkötözve vezették ki a sírokhoz. Az ítéletet még egyszer felolvasták, majd a halálraítéltek szemét bekötötték. Ezután a négy kirendelt honvéd töltött puskával, négyszög alakban állt fel, négy méterre az elítéltektől. A kivégzést kijelölt vezénylő tisztként Gardi vezette: először célt, majd tüzet vezényelt. A négy honvédből kettő fejre, kettő pedig szívre célzott. A történteket Németh népbírósági peréből ismerjük, ahol a vádlott a tárgyaláson mindent bevallott. Némethet ezért a nagykanizsai népbíróság 1947-ben 5 év kényszermunka-büntetésre ítélte, melyet a Budapesti Büntetőtörvényszék 1950-ben 3 év fegyházbüntetésre mérsékelt, és a letöltött éveket figyelembe véve elrendelte azonnali szabadlábra helyezését. További életútja nem ismert.3

A 39 éves, alsósági származású parasztember sorsában első ránézésre semmi érdekes nincsen – ha nem ismernénk a fenti esetet, akkor valószínűleg egyike lenne annak a sok millió névtelen, arctalan magyarnak, akik anélkül élték le életüket a XX. század forgatagában, hogy bármivel is felkeltették volna a későbbi történészek figyelmét. Németh hat elemit végzett, napszámosként tartotta el feleségét és egy gyermekét nem messze a mai magyar–szlovén határtól. Korábban nem volt büntetve, betegségben nem szenvedett. 1943 januárjában vonult be Körmendre, onnan a 103/4. tábori munkásszázadhoz osztották be. Az év júliusában került Borba, és egy hónappal a fenti kivégzés után véglegesen le is szerelt. Vajon mi vitte rá, hogy részt vegyen két embertársa kivégzésében, akik az emlékezők szerint csupán családjukhoz akartak hazaszökni a rájuk kényszerített munkaszolgálatból, miután eljutott hozzájuk Magyarország német megszállásának híre? Könnyű lenne azzal a sommás kijelentéssel elhessegetni a kérdést, hogy Németh „gonosz” ember és nyilván „antiszemita” volt. De milyen bizonyítékunk van Németh „gonosz” mivoltára? „Reám ez a kivégzés nagy hatással volt, egy hétig enni sem tudtam, még a zsidó munkaszolgálatosok nyugtattak meg, hogy ne legyenek lelkiismeretfurdalásaim, mert hiszen csak a parancsot hajtottam végre, melyet megtagadni nem lehetett” – vallotta a népbíróságon.4 És mennyire motiválhatta az ideológia ezt az egyszerű parasztembert?

Ez a könyv a második világháborús munkaszolgálat során atrocitásokat elkövető „keretlegények” és századparancsnokok népbírósági pereinek történetével foglalkozik. Pusztán a feldolgozott peranyagok több mint 25 ezer oldalra rúgnak, nem számítva a szakirodalmat, sajtóforrásokat és az egyéb levéltári iratokat. Itt rögtön utalni kell a munka terjedelmi és tartalmi korlátjaira: ez a könyv nem a munkaszolgálat története, melynek modern, alapkutatásokra épülő, átfogó és mindenre kiterjedő feldolgozása máig történészére vár. Itt mindössze a munkaszolgálat históriájának szükségszerűen tömör bemutatására vállalkozhatunk, történetileg megalapozva ezzel a kötet későbbi fejezeteit. A munkaszolgálat gyökerei az első világháborút követő évekre nyúlnak vissza. Az „Arbeitsdienst-mozgalom” Európa-szerte népszerű válasz volt a gazdasági válságra, jelen volt Németországban, Svájcban, Nagy-Britanniában, Hollandiában, de még a skandináv országokban is. A munkaszolgálat kötelező bevezetését először Imrédy Béla miniszterelnök vetette fel 1938 májusában, ekkor még antiszemita felhangok nélkül. A részleteket vitéz Fábry Dániel tábornokkal dolgoztatták ki, célja ekkor még olyan általánosságokban merült ki, hogy „a szellemi [munkával] foglalkozók […] becsüljék meg a fizikai munkát”. Az 1939: II. törvénycikk, a honvédelmi törvény megteremtette a honvédségen belüli közérdekű kisegítő munkaszolgálat jogi alapját. A zsidókra vonatkozó munkaszolgálat kötelezővé tételéhez a zsidótörvények (1938: XIV. tc. és az 1939: IV: tc.) adtak jogi hátteret.5 Utóbbi törvénycikk honvédségen belüli végrehajtásáról szóló utasítás kimondta, hogy zsidó nem lehet tiszt, altiszt vagy tisztes. Bizonyos számú zsidó ekkor még teljesíthetett fegyveres szolgálatot, pl. az erdélyi bevonulásnál is, azokat pedig, akiket nem lehetett beosztani fegyveres szolgálatra, munkásalakulatokba vezényelték.6

1940 őszétől a 18 és 42 év közötti hadköteles zsidó férfiak rendes katonai szolgálat helyett már honvédségi kisegítő munkaszolgálatra voltak kötelesek bevonulni. Ennek három típusa volt: a tábori (vegyes) századok, a különleges (megbízhatatlanok, megbízhatatlan zsidók, bűnözők) és a nemzetiségi századok. A századok száma időszakonként változott (1940-ben 60, később tovább nőtt); az összlétszám 1939 és 1943 között évente 10–20 000 fő körül mozgott, 1944-re pedig 63 000-re növekedett. 1940. július 17-én már 60 különleges (zsidó) munkásszázad létezéséről van adat.7 1941 áprilisától már a megkülönböztető jelzést (sárga karszalag, kitérteknek fehér) is bevezették. Ekkorra kialakult a munkaszolgálat 1944 végéig fennállt rendszere. Azok a fiatalok, akik különböző okoknál fogva törvényes hadkötelezettségüknek fegyveres alakulatoknál nem tehettek eleget, kétéves tényleges katonai szolgálatukat a lakóhelyük szerint illetékes közérdekű munkaszolgálatos zászlóaljaknál töltötték le; a politikailag megbízhatatlanok származásukra való tekintet nélkül különleges munkásszázadokba kerültek. Az 1942. évi XIV. tc. már kimondta, hogy a zsidó hadkötelezettek a honvédség kötelékében fegyveres szolgálatot nem teljesíthetnek, szolgálati kötelezettségüknek a honvédség kötelékében kisegítő szolgálat teljesítésével tesznek eleget, rendfokozat és karpaszomány nélkül, tekintet nélkül korábbi rendfokozatukra. 1942 tavaszától már egyenruha sem járt a munkaszolgálatosoknak, csak egy jelzés nélküli katonasapka, amiről hiányzott a sapkarózsa, mert az indoklás szerint „a nemzeti színekre méltatlanok”.8

Később is gyakran felmerült a kérdés: vajon mennyire volt része a kezdeti intenciónak a zsidóság fizikai megsemmisítése? Werth Henrik, a Honvéd Vezérkar főnökének 1940. április 18-i átirata szerint „a zsidókat fegyveres szolgálatra kell kötelezni, még pedig ott, ahol a véres veszteségek a legnagyobbak”.9 Ez akár válasz is lehetne a kérdésre, ám az idézet még a második világháborúba történő magyar belépés előtt született, s Werth a zsidók fegyveres szolgálatáról beszélt, tehát a „keretlegények” későbbi viselkedésére nyilván nem irányadó.10 A szakirodalom jelenlegi álláspontja szerint, ahogy arra Robert Rozett izraeli történész, a munkaszolgálatról írt egyedülálló – és mindmáig csak angol nyelven elérhető (!) – monográfiájában rámutatott, a munkaszolgálatot „nem a népirtás elkövetésére vezették be”, „a munkaszolgálat rendszere, még leghalálosabb [verziójában] sem volt egységesen vagy hivatalosan a szisztematikus tömeggyilkosság eszköze”.11 Ez az álláspont azonban figyelmen kívül hagyja, hogy a munkaszolgálat a központi intenciójától eltekintve bizonyos esetekben igenis lehetett a népirtás eszköze, noha ez nyilván nem volt igaz minden századra vagy a századok többségére. Itt a munkaszolgálatot általánosságban a holokauszt részeként kezeljük, azonban tekintetbe kell venni olyan tényeket is, hogy nem zsidók is teljesítettek munkaszolgálatot, és hunytak el, mivel a munkaszolgálat eredeti intenciója, még ha egy ponton túl antiszemita is volt, nem népirtó jellegű, s hogy természetesen nem volt minden „keretlegény” automatikusan elkövető is, az ítéleteknek egyénieknek kell lenniük. Ilyen értelemben nagyon is igaza volt az egyébként nem enyhekezűnek ismert Bojta Bélának, a Népbíróságok Országos Tanácsa tanácselnökének, aki egy ítéletében kimondta: „A keret tagjai, ha történtek is a keretnél gyilkosságok, nem ipso facto gyilkosok.”12

Magyarország „hadiállapotba kerülése a Szovjetunióval”,13 illetve a 2. hadsereg mozgósítása és kiküldése a keleti hadszíntérre nagy – és katasztrofális – hatással volt a munkaszolgálatosokra is. 1942 szeptemberében 152 muszos század (kb. 38 ezer fő) tartózkodott hadműveleti területen. Egy munkaszolgálatos század elvileg 214-250 főt számlált, a századparancsnok és helyettese mindig tartalékos tiszt volt, a kb. 40 fős keret vegyesen tényleges állományúakból és tartalékosokból, esetenként sorkötelesekből állt.14 A muszosokat a hadsereg hadtápterületén szállítási munkálatokra, vasútvonalak, hidak, utak javítására, építésére használták. A tűzvonalban főleg műszaki munkákat végeztek: lövészárkot ástak, akadályokat emeltek, erődítéseket végeztek, néha aknákat szedtek vagy aknásítottak. Rossz élelmezés és hiányos felszerelés mellett kellett nehéz fizikai feladatokat elvégezniük, „piszkos munkákat”, s büntetések sorát szenvedték el, hiszen a követelményeket nem tudták teljesíteni. Szabadság, eltávozás nem járt számukra, üzletben nem vásárolhattak, pénz nem lehetett náluk, tábori levelezésük továbbítása elöljáróik kénye-kedve szerint történt.15 A nehézségeket nyilván fokozta a muszosok többségének polgári, értelmiségi háttere.16

A szovjet csapatok a Don mentén a két megmaradt hídfőállásból 1943. január 12-én és 14-én indították meg (ellen)támadásukat, és gyorsan áttörték a rosszul felszerelt és számbeli hátrányban lévő magyar csapatok védőállásait. 1943. január 17-én hajnalban kiadták a parancsot a visszavonulásra, az előrenyomuló szovjet csapatok több helyen is visszavetették a magyar csapatokat. A 2. magyar hadsereg összességében 125 000-128 000 főt veszített, az utolsó megmaradt alakulatokat 1943 áprilisában-májusában szállították haza Magyarországra.17 A mínusz 30-35 fokban végrehajtott visszavonulás során következett be a 2. hadsereg mellett szolgáló mintegy 25 ezer főnyi munkaszolgálatos veszteségének 90%-a. 1944. október 15-ig a munkaszolgálatosok összvesztesége 41 340 fő volt (halott, sebesült, eltűnt, hadifogoly, gyilkosságok áldozata). Ha elfogadjuk, hogy a munkaszolgálatosok teljes állománya elérte a 150 ezer főt, az állomány 27,5–34,4%-a került veszteséglistára. Ez egyébként magasabb, mint a honvédség munkaszolgálatosok nélküli összveszteségi aránya (24,7%). A teljes munkaszolgálatos-veszteség több mint 40%-a egyetlen hónap alatt, 1943 januárjában keletkezett.18

Mennyiben kapcsolódnak a ’43-as visszavonulás során történt halálesetek a „keretlegénységhez”? Néhány ilyen esetet ez a könyv is feltár, de érdemes rögzíteni, hogy a visszavonuláskor egyformán embertelen körülményekkel néztek szembe honvédek és munkaszolgálatosok; a kíméletlen orosz tél – Kadosa Árpád tartalékos zászlós népköltészetében a „kurva hideg tél”19 – nem válogatott. Sipos Béla szakaszvezető a 17. gyalogezred aknavetőszázadából így írt frontnaplójában 1943. január 15–17-e között: „Legalább 30 fok hideg van. Majdhogy meg nem fagyunk a hideg kuckóban. […] Rettenetes hideg éjszaka. Legalább 30-35 fok. […] Nagyon rossz és hideg helyünk van. Várunk és fekszünk, szenvedünk. Este óvatosan tüzelünk, majdnem megfagyunk. […] Rettenetes hideg, 35-40 fok hajnalban.”20 Németh József tizedes a 17. gyalogezred III. zászlóaljából pedig erről számolt be ’43 január 22-e és február 19-e között: „Már három éjszaka nem aludtam és két este nem ettünk vacsorát […]. A németeket borzasztóan utálom, ha házba megyünk, mindjárt kizavarnak bennünket. Fegyvereinket, s kinél pisztoly van, elveszik, ennivalót hetek óta nem kapunk, csak tengődünk, szenvedünk. […] Már nem igen tudok menni a fáradtságtól. […] Napjaink nagyon keservesen telnek, kosztunk mindig kevesebb. […] A tetű nagyon sok már, hiába szedem, helyébe még annyi jön, mindenki tele van vele. Rendes szállásunk nincs, sokszor düledezett, fedetlen pajtákban töltjük az éjszakát, sokszor bizony hó takar be bennünket.”21 Jellemző gróf Stomm Marcel vezérőrnagy hadtestparancsnok „búcsúparancsa” 1943. február 1-jén, mely így szólt: „[K]énytelen vagyok mindenkinek saját belátására bízni jövőjét, mivel élelmet, lőszert és végrehajtható feladatot adni nem tudok.”22

Természetesen voltak olyan esetek, amikor a lemaradó muszosokat lelőtték, ám erre általános parancs vonatkozott, mely nem emelte ki külön a munkaszolgálatosokat. Jány Gusztáv tábornok, a magyar 2. hadsereg parancsnokának 1943. január 24-i hadseregparancsa szerint „vegye tudomásul mindenki, hogy innen sem betegség, sem sebesülés, sem fagyással [sic!] el nem engedek senkit. Azon a területen, hol gyülekezésünket elrendelték, hol az újjászervezést végrehajtjuk, ott marad mindenki, míg meg nem gyógyul, vagy el nem pusztul. A rendet és a vasfegyelmet a legkeményebb kézzel, ha kell, a helyszínen való felkoncolással, de helyre kell állítani. Ennél kivétel nincs. Legyen az tiszt, vagy rendfokozat nélküli honvéd, aki parancsomnak nem tesz eleget, az nem érdemli meg, hogy nyomorult életét tovább tengesse és nem engedem, hogy szégyenünket bár ki is tovább nagyobbítsa”.23

Nem elhanyagolható részlet, hogy a zsidó muszosok ugyanúgy szovjet hadifogságba estek, mint a keresztény honvédek, s veszteségeik jelentős része a szovjet fogság mostoha körülményeinek tudható be. A szovjet fogságból az elsők között hazatérő volt muszos, Benedek Ármin a hitközségi sajtóban „izzó hálával” beszélt a Szovjetunióról. Interjújában „keretlegényeit” szidta, noha beismerte, hogy miután szökési kísérleten kapták őt és társait, mégis megkímélték az életüket. Benedek végül ’44 novemberében esett fogságba Beregszász környékén. Szerinte az oroszok „tiszta, tágas barakkban” helyezték el őket, csokit kaptak, és a szovjet zsidó őrök gitáron zsidó dalokat játszottak nekik. Volt mozi, étel, napi fürdés, orvosi ellátás.24 Hasonló visszaemlékezés olvasható egy 1948-as kommunista emlékiratban, melynek szerzője azt állította, hogy a szovjet fogságban meleg szobákban laktak, könyvet, ételt, italt kaptak, orvosok vizsgálták őket, „álomszerű boldogságban éltünk”.25 A kommunista befolyás alatt álló hitközségi sajtó Sztálint és Rákosit éltette, amiért hazahozzák a muszosokat a fogságból,26 noha Szekfű Gyula moszkvai követ Hevesi Ferenc főrabbinak címzett, 1947. januári levelében már megírta a kiábrándító igazságot: „a muszosok a többi magyar hadifogollyal együtt, vegyest, mint maguk is hadifoglyok kezeltetnek. […] Csakis egyéni […] kikérésről lehet szó. […] Bármily szomorú is, de bizonyosnak látszik, hogy kevesebben fognak visszatérni, mint ahányat ma hozzátartozóik szovjet területről hazavárnak.”27

Talán Benedek Ármin és a többi kommunista emlékező saját esetükben igazat mondtak, noha a számok és más emlékiratok másról tanúskodnak. A muszosok 1942 januárja és 1943 decembere közötti összveszteségéből bizonyíthatóan 3786-an estek el. 1633 fő minden kétséget kizáróan hadifogságba került. Az 1035 sebesült mellett eltűntnek nyilvánítottak 19 003 főt. A katonai szakirodalom az eltűntek felét halottnak, másik felét hadifogolynak számítja. Ezen az alapon a szovjet fogságba esett muszosok száma kb. 10 ezer fő lehet. Stark Tamás történész kutatásai szerint 15 ezer magyar zsidó kerülhetett szovjet hadifogságba, ide számolva az 1944-ben hadifogságba esetteket is. A Debreceni Hadifogoly Átvevő Bizottság jegyzőkönyvei szerint a hazatért foglyok 1,7%-a vallotta magát volt muszosnak, ez kb. 3600 fő. A többi személyt, eltekintve azoktól, akik határon túlra tértek haza, Stark „a szovjet kényszermunkatáborok mártírjai” közé sorolta.28

Mezei Gábor muszos emlékirata szerint a fogságba esett muszosokat, ha nem tudtak továbbmenni, szovjet őreik egyszerűen agyonlőtték. Fogolytáboruk „a pokol tornáca” volt, ahol a tetves emberek félmeztelenül támolyogtak a -20 fokos hidegben. „Hullottak az emberek, reggelenként minden bunker elé két-három halottat húztak ki”, a táborban felütötte fejét a kannibalizmus is.29 Fleischer Gyula egri munkaszolgálatos, aki a Donnál adta meg magát a szovjeteknek, leírta a foglyok „halálmenetét”. „Az életnek sehol semmi jele, csak az állandó hófúvás, félelmetes süvítő széltől kísérve. A menetelő sorok mindkét oldalán kidőlt emberek feküdtek a hóba, voltak köztük, akik még mozogtak, voltak, akiket már kezdett ellepni a hó. Voltak olyanok is, akik körül piros volt a hó. A jelek szerint ezek voltak, akikbe belelőttek. Különösképpen emlékezetembe maradt egy felejthetetlen látvány: kicsit távolabb tőlünk a hóban egy fekvő alak teljesen ellepve, eltemetve a hótól, egyik keze függőlegesen az ég felé mutatott, mutatóujjáról a varjak már leették a húst”.30 Ugyanő később így jellemezte szovjet fogolytáborukat – egy tető nélküli romos lovardát –, visszhangozva Mezei leírását: „Ezek [az olasz foglyok] járkáltak a már legyengült, fekvő emberek között s ha látták, hogy valamelyikük már a végét járja, még azonmódon, ameddig meleg, zsilettpengével kezdték kivagdalni az agyvelőt, szívet, májat, stb. Kínálták cserébe cigarettáért, dohányért vagy kenyérért. […] Hulltak az emberek, mint a legyek.”31

Mindazonáltal nem lehet vitatni, hogy egyes századok esetében a veszteségekhez a „keretlegények” brutalitása is hozzájárult. Igaz, hogy a veszteségekért a nagy számok tükrében főleg a szovjet hadifogság, a hideg és az éhezés felelt, azonban a gyakorta felmerülő „mozgó vesztőhely” kifejezés főleg a gyilkosságok, tömeggyilkosságok kapcsán terjedt el. A kifejezést először Rákosi Mátyás használta a szovjetunióbeli Igaz Szóban megjelent, Horthy felelős! című, 1943. szeptemberi cikkében, mely egy fogolytáborban tartott beszédének írott verziója volt. A szöveg lényegében mindent összefoglalt, amit a kommunista történetírás ’45 és ’89 között állított a munkaszolgálatról. „A munkásszázad, Horthy alkotása” alcím alatt ez következett: „A munkásszázad Horthyék sajátos eredeti járuléka a fasiszta új Európához. Ilyet tényleg még a hitleri pribékek sem agyaltak ki”. Ezután felemlegette a 442. különleges munkásszázad hat jehovista tagját, akiket 1942. július 8-án fegyver hordásának megtagadásáért kivégeztek.32 Majd így folytatta: „A 2. honvédhadsereg összeomlásánál a zsákmányolt iratok között ott volt a honvédelmi minisztérium utasítása a frontra küldött munkásszázadokra vonatkozólag. Az utasítás lényegében azt mondotta, hogy a munkásszázad mozgó vesztőhely és a tagjaival a keretlegénység ennek megfelelően járjon el. A munkásszázadok felháborító története a legszégyenletesebb fejezete a Horthy-rezsimnek és el lehet róla mondani, hogy mint a magyar viszonyokban általában, ezúttal is fejétől bűzlik a hal. […] Ki felelős mindezért? A válasz csak egy lehet: Horthy!”33 A „mozgó vesztőhely” szópár annyira megtetszett Rákosinak, hogy később Mindszenty-ellenes beszédeiben vagy éppen a szociáldemokraták árulásának ecsetelésénél is élt velük, igaz, itt már koherens gondolatmenet nélkül.34

Jellemző, hogy A magyar nyelv értelmező szótárának 1960-as kiadása a „keretlegény” szót így definiálta: „főnév, rosszalló. A fasiszta Horthy-hadseregben a munkásszázadokat őrző, a munkaszolgálatosokkal embertelenül, kegyetlenül bánó, legénységi állományú katona. [Példa:] A keretlegények felelősségre vonása”.35 Ennél pontosabb definíció a következő: „A II. világháború alatt létrehozott fegyvertelen munkaszolgálatos alakulatoknál – pl. századoknál – a sorozott állomány felügyeletét tisztekből (gyakran tartalékos tisztekből), tiszthelyettesekből és szintén sorozott állományból álló fegyveres »keret« biztosította. Ezeket emlegették, de leginkább a sorozott honvédeket, keretlegényeknek.”36 A „keretlegény” szó egykorú honvédségi forrásokban egyáltalán nem fordul elő egyes számban, a kerethez tartozó legénységet valóban nevezték néhány helyütt keretlegénységnek, ahol azonban a szó második fele a legénységre, nem pedig a legényre – mint „fiatal férfi” – utalt. A „keretlegény” kifejezést először 1945 februárjában használta Vajda Imre szociáldemokrata, később kommunista politikus, maga is volt munkaszolgálatos, aki a Szocializmus című folyóiratban „Horthy Miklós” „munkásvértől csöpögő kez[ű]” „paladinjait” emlegette, „kisnyilasok, keretlegények és tisztek, és a reakció minden árnyalat[át]”.37 Noha ekkor már lezajlottak „keretlegény”-perek, a tudósítások még egyszerűen honvédekként utaltak a vádlottakra – ami igaz is volt –, a népbírósági perek kapcsán először egy 1945. márciusi cikkben jelent meg a szó,38 amelyet később aztán nyakló nélkül használtak (s végül már olyan esetekben is, ahol a vádlott nem volt „keretlegény”).

Pedig effajta perekből nem volt hiány. „Nincs olyan nap, hogy Budapesten, Szegeden, Miskolcon, Kalocsán, vagy másutt ne zajlana le egy-egy olyan népbírósági tárgyalás, amelyen kerettisztek és keretlegények felelősségre vonása tükrében ne kerülnének a nyilvánosság elé a munkaszolgálatosok meggyötrésének és elpusztításának újabb részletei” – írta a hitközségi Új Élet.39 A második világháborút követő számonkérés során kivégzettek közül az első húsz főből 13 volt „keretlegény” vagy századparancsnok, köztük a legelső öt akasztófára juttatott. 1945. május 8-ig voltaképpen csak „keretlegényeket” végeztek ki, és ekkor is egy ötös kivégzéssel folytatódott a sor, az akasztottak közül ketten „keretlegények” voltak. Ha a kutatást kiterjesztjük az első „népbírósági” per utáni egy évre, akkor – eltekintve Bárdossy László és Kun páter pereitől – egyetlen komolyabb népbírósági per sem zajlott, a legnagyobb szenzáció a 401. „büntetőszázad” és a nagykátai bevonulási központ ügye volt. Bizonyos városokban, így Pécsett, Szegeden vagy Kecskeméten népbírósági ítéletek alapján csak „keretlegényeket” vagy a munkaszolgálatosokkal szemben bűncselekményeket elkövető egyéneket ítéltek halálra és végeztek ki. Más városokban – pl. Kaposváron – egy híján igaz az állítás. Nem tűnik meglepőnek, hogy a „keretlegény” szó sokak fejében összemosódott a „háborús bűnössel”, hiszen hosszú ideig és sok helyen közülük kerültek ki az egyedüli háborús bűnösök, akiket látott a lakosság.

Népbíróság elé kerülni több módon is lehetett. A második világháború után igazolóbizottságokat hoztak létre, melyek a községi szintig lemenően intézményről intézményre, gyárról gyárra, foglalkozási csoportról foglalkozási csoportra átrostálták a lakosságot. Ha valakit nem igazoltak, ügyét a népügyészségnek adták át, mely vádemelés mellett dönthetett. Ezen felül – mint manapság is – fel lehetett jelenteni embereket a rendőrségen, illetve a népügyészségen is. A népbíróságok két szinten folytathattak eljárást: alsóbb fokon a törvényszéki székhelyeken és felsőfokon a Népbíróságok Országos Tanácsa (NOT) előtt. Az elsőfokú népbíróság tanácsait szakképzett bíró vezette, de ő nem szavazott, csak felvilágosította a vonatkozó törvényekről a tanács többi tagját, akiket a Magyar Nemzeti Függetlenségi Front öt – baloldali – pártja és a szakszervezetek delegáltak. A népbíróságok ítéltek háborús bűnök és kevéssé súlyos, népellenes bűnök esetében, de bizonyos helyzetekben a btk. rendelkezéseit is alkalmazhatták. A kiszabható büntetések a haláltól a szigorú kényszermunkán és fogházbüntetésen át a börtönbüntetésig és kisebb bírságokig terjedtek.40 A népbíróságok 1950. tavaszi felszámolásukig több mint 59 ezer ügyet vizsgáltak meg Magyarországon, kb. 27 ezer elmarasztaló ítéletet hoztak, a 477 halálos ítéletből 189-et hajtottak végre.41 A népbíróságok működését kezdetben rendeletek, majd egy ezeket törvényerőre emelő felsőszintű jogszabály – az 1945. évi VII. tc. – szabályozta, így amikor az eljárások jogalapjáról szólunk, az olvasó néha eltérő forrásokra való hivatkozásokat talál.

A kommunista Ludas Matyi azon gúnyolódott már 1945 nyarán, hogy a „keretlegények” számonkérése felületes és gyengekezű. A volt „keretlegényeknek” feltett, képzeletbeli igazolóbizottsági kérdéssort így írta le: „Volt-e tagja a nyilaspártnak, ha igen, miért? (Lehetséges válaszok: félrevezették – bedőlt a propagandának – kényszerítették – hülye volt).” „Öntudatos passzív magatartásával résztvett-e az ellenállási mozgalomban, éspedig (Lehetséges válaszok: föld fölött – föld alatt – tudat alatt).” Továbbá: „mit tudunk még mentségére fölhozni?” és „kívánja-e a bizottság megbüntetését?”42 A lapban egy másik karikatúrán két volt muszos beszélget: „Na, Gyula, most kiszabadul az a keretlegény, aki téged félig agyonvert Ukrajnában.” Válasz: „Nézd, Elemér, őszintén szólva csodálom, hogy eddig is be volt csukva.”43 Mások nem viccelődtek. Gulácsy György kisgazda képviselő arról szónokolt az Ideiglenes Nemzetgyűlésben, hogy „a keretlegényre, aki kegyetlenkedett kint, joggal és okkal halál vár”, mintha börtön-, fegyház- vagy kényszermunka-büntetést nem lehetett volna kiszabni.44

Sajnos ez idáig nem történt kísérlet a „keretlegények” számonkérésének számszerű elemzésére. Gáspár Ferenc, a Budapest Főváros Levéltárának volt igazgatóhelyettese – maga is a munkaszolgálat túlélője – 1996-os írása szerint ötszáz „keretlegény”-pert tárt fel a levéltárban.45 Ha ez így is történt, sajnos kutatási eredményeit nem közölte, és azok hagyatékában sem találhatók.46 Kádár Gábor és Vági Zoltán a DEGOB-jegyzőkönyvek (Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság) alapján próbált meg valamifajta számszerű áttekintést adni a kerethonvédek és századparancsnokok tevékenységéről, de a DEGOB-jegyzőkönyvek szubjektív jellege eleve korlátozza a kutatást.47 Ez a kötet, szakítva az eddigi munkák gyakorlatával, a kvalitatív, azaz minőségi elemzés mellett kísérletet tesz a kvantitatív, vagyis mennyiségi elemzésre is, mégpedig a népbíróság elé állított „keretlegények” és századparancsnokok, illetve századparancsnok-helyettesek perei főbb adatainak rögzítésével, értelmezésével, és néhány, különböző okokból különleges figyelmet érdemlő per részletes feltárásával. Összességében elmondhatjuk, hogy jelen kutatás a „keretlegények” népbíróság előtti felelősségre vonásának eddigi legteljesebb gyűjteménye, s noha a kutatás bővíthető lenne, itt egy kerek számnál, 400 büntetőeljárás alá vont személynél és főbb adatainál húztuk meg a határt. Megjegyzendő, hogy a munkaszolgálat még számos más pernél került elő (nem munkásszázadokhoz beosztott honvédek és tisztek, honvédorvosok, nyilasok, közigazgatás tagjai, „áruló” muszosok, zsidó tanácsok, kápók, feljelentő civilek, volksbundisták stb.), így a megvizsgált esetek száma összesen inkább a félezerhez közelít, de itt főleg a kerethonvédek és századparancsnokok, illetve helyetteseik pereit elemezzük.

A megvizsgált ügyek 53%-át (215 esetet) a budapesti népbíróság tárgyalta, ezen kívül sok eset került még a szegedi (53), a debreceni (27), a miskolci (26), a kaposvári (16) és a pécsi (10) népbíróság elé. Más népbíróságokról is elmondható, hogy több „keretlegény” ügyében is ítéletet hoztak, ilyen Kecskemét (9), Szombathely (8), Nagykanizsa és Balassagyarmat (6-6), a többi népbíróság viszont elhanyagolható szerepet játszott. A vád alapja 275 esetben (68,75%) a népbírósági törvény (1945. évi VII. tc., Nbr.) 11. § 5. pontja (emberek törvénytelen megkínzása és kivégzése) volt, de tényekkel alátámasztott gyilkosságot csak 40 esetben sikerült rábizonyítani a terheltre (10%). (Itt nem vettük gyilkosságnak azokat a homályos eseteket, ahol azt állították, hogy egy „keretlegény” megvert valakit, és az illető napokkal később elhunyt.) 70 esetben a Nbr. 15. § 2. pontja képezte a vád alapját, ami a népellenes intézkedések túlzott szigorral való végrehajtását jelenti (17,5%).

A vádiratban – vagy ha a vádiratban nem szerepelt az elkövetett bűncselekmény helyszíne, akkor a vallomásokban, tárgyaláson – megnevezett helyszínt tekintve 258 olyan esetet vizsgáltak, amelyek a keleti hadszíntéren történtek, de ha hozzáadjuk a bori „keretlegények” tetteit (akik szintúgy egy megszállt ország területén teljesítettek szolgálatot), 282 bűncselekményt kapunk, vagyis az esetek 70,5%-ában megszállt területen történt atrocitást vizsgáltak. (A revíziós sikerek során visszatért területeket itt nem számoltuk „megszállt területnek”). Azonban háborús cselekmények Magyarország területén is történtek, így a helyszíni meghatározás nem mutatja meg kellőképpen a háború brutalizációs hatását (utóbbiról lásd részletesen a második fejezetet!). Talán beszédesebb szám, hogy a vizsgált ügyekből 388 történt 1941 júniusa – Magyarország második világháborúba való belépése – után, ez az esetek 97%-a. Hozzá kell tenni: a ’41 júniusa előtti 12 esetből 5 felmentéssel zárult.

A vádlottak közül 111-en születtek a fővárosban vagy vármegyeszékhelyen, ez a 27%-uk, tehát 73%-uk vidékről való volt, azon belül is kiemelkedően sokan faluról, kistelepülésről. A vádlottak jelentős része származott a mai országhatáron kívülről, ez már akkor is periferikusnak számított. A vádlottak 54%-a volt fizikai munkás (219 fő), ebből 13 gyári munkás és földműves, a gazdasági cselédek, mezőgazdasági munkások vagy napszámosok 98 főt (24,5%-ot) tettek ki. Ami a foglalkozásokat illeti, meg kell jegyezni, hogy csak az adatlapokon felvett, bemondott foglalkozásokat jegyezhettük fel, ami az esetek többségében már a világháború utáni állapotot tükrözte (egy kertész nyilván nem volt tényleges tiszt stb.).

A legfiatalabb „keretlegény” 1923-ban született, a legidősebb 1884-ben, az átlagéletkoruk 1944-ben 38 év volt. Itt lehet utalni a közkeletű vádra, miszerint a kegyetlen keretek „svábok” voltak. A németek aránya 1941-ben 4% volt Magyarországon (1941-ben Magyarország lélekszáma 14 683 323 fő, a német anyanyelvűeké 658 928 fő.). Az itt szereplő vádlottak között 41 német vagy „németes” nevű egyén szerepel, ami 10%-ot jelent, ez valóban 2,5-szörös felülreprezentáció. De „szlávos” nevekből 46 szerepel, ami a szláv népesség 0,5%-os arányához képest egyenesen húszszoros felülreprezentáció, mégsem terjedtek el történetek a „szláv keretlegények” rémtetteiről. Valószínűleg inkább nemzetiségi felülreprezentációról van szó. Megjegyzendő, hogy három roma nemzetiségű keret (közülük kettőt kivégeztek!) és egy apai ágon zsidó származású századparancsnok (jogerősen három év börtön) is került a merítésbe.

A nagy képet tekintve persze látni kell, hogy a „keretlegényeknek” mindössze töredékét állították népbíróság elé vagy ítélték el. A 292 fő megvádolt „keretlegénységből” 247-et ítéltek börtönbüntetésre vagy kényszermunka-büntetésre (85%), és 45-öt mentettek fel (15%). A jogerősen halálbüntetésre ítéltek és kivégzettek száma 37 fő (12%). Eközben a szakirodalom szerint az intézmény teljes fennállása alatt 130-150 ezer munkaszolgálatost hívtak be.48 Kb. 200 fős századokkal, és 40 fő keret/századdal számolva49 ez 30 ezer „keretlegényt” jelent a második világháború során. Így a népbírósági ítéletek tényállásaiban gyilkosnak nevezett „keretlegények” az összes „keretlegény” 0,8%-át teszik ki, a kivégzettek pedig mindössze 0,1%-át.

Áttérve a tisztekre, a perek során 104 századparancsnokot vagy -helyettest állították népbíróság elé. 750 századdal (mindegyik századnál egy-egy parancsnok és helyettes, 1500 fő) számolva a 104 fő egész sok: 6,9%-ukat népbíróság elé állították. Ebből 27 ügy jogerős felmentéssel zárult, 11-en viszont halálbüntetést kaptak, és ki is végezték őket. A 104-ből 66-ot ítéltek börtönbüntetésre vagy kényszermunka-büntetésre (63%), 11%-ot végeztek ki, viszont 26%-ukat jogerősen felmentették. Rajtuk kívül közérdekű munkaszolgálatos zászlóaljak parancsnokait is népbíróság elé állították, kutatásunk alapján négy főt, kettőjüket felmentették, egyiküket (Szentkatolnay Dezső) ugyan elítélték, de egy, sok tekintetben koncepciósnak minősíthető perben. A vádlottak közül így is minden negyediket felmentették, és elfogulatlan eljárásban egyetlenegy zászlóaljparancsnokot sem találtak bűnösnek. A kivégzett századparancsnokok és helyetteseik így is az összes századparancsnok és -helyettes 0,7%-át teszik ki csupán.

A „keretlegények” történetének feltárása, szerepük demisztifikálása régóta időszerű. A munkaszolgálat emlékezete terén máig meghatározó a Fegyvertelen álltak az aknamezőkön című kétkötetes, 1962-ben megjelent forráskiadás. A forráskiadás a Claims Conference támogatásával készülhetett el, kiadója hivatalosan a Magyarországi Izraeliták Országos Képviselete volt, ám a kötet szerkesztését megbízható pártemberre bízták Karsai Elek szociológus és levéltáros személyében, a dokumentumokat pedig egy csapat válogatta. Karsairól korábbi szerkesztőtársa, Benoschofsky Ilona – maga is az állambiztonság ügynöke „Xavér” fedőnéven – azt jelentette 1962-ben, hogy „[t]öbbször emlegeti, hogy 1956-ban, mint a Levéltár szakszervezetének funkcionáriusa részt vett az intézet vezetőinek tárgyalásain. Ott nagyon passzívan viselkedett, viszont pontosan feljegyezte, hogy ki, mit mondott. Ezeket a feljegyzéseit »megfelelő helyen« később leadta”. A jelentésben az is szerepel, hogy „[…] az akkori Szociológiai Intézetben dolgozott, […] az intézet megszűnése után a Népszavához került és az ottani archívumban dolgozott. […] Többször emlegeti vidáman, hogy először az egyetemi intézetben tartóztattak le körülötte mindenkit, később a Népszavánál”.50

A kétkötetes forráskiadás jó példája annak, miért szorul alapos revideálásra a múlt rendszerbeli történetírás. A könyv számos téves vagy alaptalan információt közölt a „keretlegények” és századparancsnokok kapcsán, csak a vádiratokra épített, vagy nem jelezte a perek visszásságait, persze azért igazságmorzsákat el-elejtett. A könyv az egyes „munkaszolgálatos századok parancsokaina[nak] és keretlegénység[ének]” „kegyetlenkedése[i]ről” címszó alatt ilyeneket közölt korabeli sajtóforrásokból szemezgetve: „Ifj. Uhál István asztalos Preisich Károly munkaszolgálatost annyira megverte és fenyegette, hogy a szerencsétlen ember félelmében öngyilkos lett”. „Kovács Ádám László, a hajdúböszörményi repülőtér szolgálatvezető altisztje a munkaszolgálatosokat a légiriadó alatt is munkára kényszerítette, aminek következtében egy bombatámadás során 5 ember meghalt, 25 pedig súlyosan megsebesült”.51 „Másica [sic!] József honvédszakaszvezető […] a kikötéseket sajátkezűleg hajtotta végre és más munkaszolgálatos alakulatok katonáit is arra biztatta, hogy üssék-verjék a munkaszolgálatosokat” – írta máshol.52 A könyv beszámolt továbbá Lunka Péter törzsőrmester tetteiről is: „Lunka Péter […] kora reggel 35-40 fokos hidegben kiparancsolta a századot […]. A rettenetes kínzásba Dávid Zoltán munkaszolgálatos belehalt”.53

Az utóbb említett Lunka Péter perére még visszatérünk az ötödik fejezetben: itt elég annyit megjegyezni, hogy az ügy komoly kérdéseket vet fel a kutató előtt. Ám a többi, a könyvben említett „keretlegény” is vagy bonyolultabb történet részese volt, vagy egyenesen ártatlannak bizonyult. Ifj. Uhál, a szlovák anyanyelvű, három gyermeket nevelő asztalossegéd nem is „keretlegény” volt, hanem mezei honvéd, aki súlyos nyomásra látta el feladatát: ’44 augusztusától zsidókat kellett kísérnie a Tattersallban. A vádirat valóban arról szólt, hogy ilyen minőségében az öngyilkosságba kergette Preisich Károlyt, ezt azonban az ítéleti tényállás sem látta bizonyítottnak. Uhál azt állította, hogy szolgálatából kétszer szökött meg, mert nem akart németbarát rezsimet szolgálni, az ítélet szerint viszont háromszor is dezertált. A budapesti népbíróság egyes zsidók megveréséért először 7 év 6 hónap börtönbüntetésre ítélte, ebből a NOT 3 év 6 hónapot engedett el.54

Kovács Ádám László esetében egyáltalán nem igaz, amit a könyv írt róla. A népbíróság előbb két év börtönbüntetésre ítélte, majd a NOT felmentette, de még az elsőfokú ítélet sem állapította meg, hogy a bombázás alatt munkára kényszerítette volna a muszosokat, hanem a feszes munkatempó, az étel megvonása és pofozások miatt ítélték el. Felmentésében nyilván szerepe lehetett annak, hogy a későbbi neves kommunista történész, Hanák Péter is nyilatkozatban állt ki Kovács mellett: „Kovács törm.-t jóindulatú, emberséges, bajtársias, intelligens embernek ismertem”.55

Senkivel sem volt igazságtalanabb azonban a könyv, mint Masicza József tartalékos szakaszvezetővel. A honvéd esélyt sem kapott ártatlanságának bizonyítására, ugyanis három év előzetes letartóztatás után (!) elhunyt, s így tárgyalására sosem került sor. Természetesen az sem kizárt, hogy az elégtelen fogvatartási körülmények miatt romlott le az állapota, de azon is el lehet gondolkodni, hogy egy 42 éves férfival, akinek korábban nem voltak egészségügyi problémái, hogyan bánhattak a nyomozók, ha „szívelégtelenségben” halt meg.56

A fentiek dacára mégis szép számban akadnak olyan perek, melyek megbízhatónak, pártatlannak vagy hitelesnek tűnnek, s alkalmasak a „keretlegények” tevékenységének bemutatására. „Gyilkos a gyilkosságával összefüggő ügyben nem szavahihető” – szögezte le egy NOT-ítéletében Hraskó Gyula tanácselnök.57 Ez így önmagában nem igaz, s bár ez a könyv sem kizárólag a terheltek hiteles(nek tűnő) vallomásaira épít, felmerül a kérdés: mennyire hihetünk maguknak az elkövetőknek, még akkor is, ha beismerik tetteiket? Van olyan elképzelés is, miszerint a tettesek általában „rossz mesélők”, mert nem tudnak rámutatni azokra az elemekre élettörténetükben, melyek kiváltották viselkedésüket.58 Újabb problémát jelenthet, ha egyesek több bűntettet vallanak be, mint amit elkövettek. Míg például Magyarfi József „keretlegény” valós gyilkosságaival hencegett a háború után,59 Borsos Mihály őrvezető, az V/1. század „keretlegénye” azért nagyította fel szerepét, hogy felhívja magára a figyelmet: a hatvanas években azt terjesztette magáról, hogy Gestapo-ügynök volt, borzalmas tömeggyilkosságokban és zsidó lányokkal szembeni tömeges nemi erőszakban vett részt. Elmondása szerint a megbecstelenített nőket élve égette el társaival. Ezenfelül azt is állította, hogy a CIA kémje. Az állambiztonság ezért 1968-ban utánajárt állításainak. Arra jutottak, hogy azok nem igazak, majd leültek vele beszélgetni arról, hogy „a háborús és népellenes bűncselekmények feldicsérése rombolólag hat különösen a fiatalabb emberekre, s egyébként is összeegyeztethetetlen a normális ember erkölcsi érzékével”. A beszélgetés hatásosnak bizonyult, aktáját két évvel később lezárták.60 A kutatás szempontjából úgy véljük, hogy effajta „hencegések” a népbírósági tárgyalóteremben, „éles helyzetben” nem vagy ritkán hangozhattak el.

Természetesen az is előfordulhatott, hogy egy „keretlegény” valóban súlyos háborús bűnöket követett el, s közben perének mégis elfogult, esetleg egyenesen koncepciós jellege volt. A kutató számára a nehézséget éppen az jelenti, hogy az igazságot elválassza a féligazságoktól és a hazugságoktól. Ilyen értelemben egyes, háborús bűnösként elítélt „keretlegények” bűntetteinek a felnagyítása, a hétköznapi testi sértésből, lopásból és gyilkosságból brutális kínzásokat, széles körű sikkasztásokat és tömeggyilkosságokat kreáló propaganda ismert szovjet módszereket követett. Ion Mihai Pacepa román hírszerző tiszt, a Securitate volt vezetője úgy foglalta ezt össze, hogy egy dezinformációs kampány esetében „egy fő szabály volt […] a történetnek »az igazság magja« köré kellett épülnie, amely hihetővé tette az egészet”. Ezen „sötét módszer” egyik példájaként a kelet-európai „náci kollaboránsok” pereit említette.61

Ez a kötet a bevezetővel együtt hat fejezetben tárgyalja a „keretlegények” és századparancsnokok felelősségre vonását, továbbá más, munkaszolgálattal kapcsolatos népbírósági pereket. A bevezetőt követő második fejezetben arra teszünk kísérletet, hogy magyarázatokat adjunk a második világháborús munkaszolgálathoz köthető erőszakra. A harmadik fejezet a magyar kerethonvédekhez köthető sorozatgyilkosságok és tömeggyilkosságok történetét mutatja be. A negyedik fejezet a „váratlan elkövetők” példáit, roma kerethonvédek és zsidó „kollaboráns” muszosok ügyeit tárja fel. Az ötödik fejezet a megannyi koncepciós perből emel ki néhány példát, azt illusztrálva, hogyan befolyásolták a népbírósági eljárásokat a kommunisták. A hatodik, s egyben utolsó fejezet a politikailag fontos ügyeket mutatja be, külön figyelmet szentelve Jány Gusztáv népbírósági perének.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License