1.

Egy hollótollas nyílvessző

„A szemet, mely megcsúfolja atyját, vagy megútálja az anyja iránt való engedelmességet, kivágják a völgynek hollói, vagy megeszik a sasfiak.”

Példabeszédek könyve 30:17

Akkor hitte el, hogy tényleg itt van a világvége, amiről Mannó anyó jövendölései szóltak, amikor a vénséges vén asszony testén átfúródott egy nyílvessző, és a szeme előtt halt meg. Először látott egyet közelről a kutyafejűek nyilai közül – durva, esetlen tákolmánynak tűnt. Mandula nem mert mást nézni, csak a vessző szárát, fekete tollát. Micsoda kontár munka, mégis elvette Mannó anyó életét! Kiáltani sem volt ideje, olyan gyorsan történt. Hang nélkül hunyt el, egy pillanatig tartó fájdalommal. Mandula nézte Mannó anyót, akit szinte anyjaként szeretett, és úgy gondolta, ha már eljött, és tényleg itt a világvége, akkor ő is harcba száll. Ha kell, bűbájossággal lidérccé válik, sárkánnyá vagy egeket szelő sólyommá. Senki se veszi majd észre, hogy nemes lányt rejt íjászsapkája.

A várost körülölelő, félig földből, félig kőből emelt sáncokon minden kiszögellés mögött lapult valaki. Mandula egy szikladarabhoz simult. A fiatal lány tenyerét Mannó anyó holttestére szorította, de menedékét nem hagyta el. Látta, amint a lélek páraként kilibben az öregasszony testéből. Könnyűnek tűnt és szabadnak. Éppen olyannak, mint bármely másik lélegzet télvíz idején. Mannó anyó percekkel ezelőtt még úgy járta útját, mint aki tudomást sem vesz a falakon kívül lesben álló veszedelemről. Vastag bokáján szorosra fűzte a bocskort, nyakára találomra tekert kendő kanyargott. A védőknek, a falak őrzőinek akart forró csalánteát hozni, hogy tartsa bennük a lelket. A teste mellett gőzölgött a földre borult főzet. Ahová ömlött, felolvasztotta a havat.

Mandula lihegett.

A Duna és a hegyek határolta síkon, és odaát, a túlparton ezernyi és ezernyi kutyafejű tatár hömpölygött. Ha kieresztette volna, a bensőjében készülődő sikítás felhasítja a havakkal terhes fellegeket. De magában tartotta, mert rejtőzködni akart, mint a prédájára leső hiúz.

Ki tudja, hány éves volt Mannó anyó, amikor a fekete tollú nyílvessző utolsó lélegzetvételét szakította? Mandula úgy emlékezett, mindig is ezernyi ránc barázdálta arcát. Azért nem öregedett, mert már réges-rég elérte az emberi élet végét, csak valahogyan elfelejtett meghalni, és várakozott, csak várakozott az élet és halál határán. Senki sem sejtette, hogy harcban vész el. Sokkal inkább gondolták, hogy egy reggel egyszerűen nem ébred fel, vagy pedig szeretett fűzfája alatt üldögélve hátradől, a puha mohapárnára fekszik, és maga is mohává válik. Így kellett volna lennie! Mandulának eszébe jutott, mennyi, de mennyi dolgot tanult Mannó anyótól.

Tőle tanulta, hogyan lehet katicabogarat reptetni az ujjbegyéről, énekelni, hogy az ember szíve meghasad belé, sebgyógyító tapaszokat készíteni és nyulat nyúzni. Csupa-csupa olyan dolgot, amelyeket amúgy Mandulának nem lett volna szabad. Mert hát nem való, egyáltalán nem illendő, hogy a nemes Dániel úr lánya a konyhában sündörögjön és szolgálókkal töltse az időt. De valahogy mégis elnézték neki, mert legkisebbként ő volt az apja kedvence. Amíg nővérei a hímzéssel bíbelődtek, Mandula fára mászott. Miközben Lelle, Katalin, Cinka és Liliom, Dániel kincstárnok úr idősebb lányai egymás haját fonogatták, Mandula kikönyörögte, hogy apjával vadászatra mehessen. Míg nővérei azért lesték a Németföldről, Taljánországból és a világ más szegleteiből érkező hajókat az esztergomi kikötőben, hogy a legszebb selymekből, brokátokból válogassanak, Mandula a késes portékáját kereste.

Mannó anyó rejtélyes birodalma, a konyha mindig vonzotta. A hatalmas, nyitott szájú tűzhely, a kisebb-nagyobb cserepek, kosarak, edények, amelyekben ezerféle íz, illat és meglepetés rejtőzött. És az öreg szakácsnő, akinek nemcsak az ételekre volt gondja, de szükség esetén gyógykenőcsöket is kevert, vagy törött csontokat rakott sínbe, mindig szívesen fogadta a kíváncsi tekintetű kislányt. Nem zavarta el, ha belekóstolt a kondérba, ha ujját a frissen kevert kencékbe mártotta, ha a fűszereket szagolgatta, de akkor sem, amikor Mannó anyó éppen köldökzsinórt vágott el, vagy vajat köpült.

Bármennyire is utolérte az öregség, Mannó anyó folyton jött-ment a városban. Mindig akadt elintéznivalója. Apró, rövid lépteivel, hajlott háttal sietett, hogy Dániel kincstárnok úrnak és feleségének, Melka asszonynak minden kívánságát teljesítse. Mandula kislányként sokszor vele tartott. Az Angyalhídon is vele kelt át először, az ő nyomában barangolta be a környező hegyoldalakat. A Kerekmál meredélyén csipkebogyót szüreteltek, a Nyírmál lejtőin szeklicét és kamillát. Néha egészen a Nyírkőig is felkaptattak, de nem azért, hogy kosarukat pitypanggal töltsék, hiszen az nőtt éppen elég a vár lábánál is, hanem csak azért, mert Mannó anyó szerette távolról, magasból is megnézni a dolgokat. És igaza is volt, mert onnan, fentről jól látszódott, meddig húzódnak Esztergom zegzugos utcái, és hogyan pettyezik körbe a várost a kisebb birtokok. A hegy tetejéről ki lehetett venni a johanniták földjeit, kicsit távolabb a pénzverők faluját, a domonkosok rendházát.

Az öreg anyó csontos ujjaival mutogatva magyarázta el Mandulának, ki mindenki lakik Esztergomban.

– Ott a templom, Szent Katalin temploma, látod? Mellette pedig Bors ispán palotája.

A kislány hunyorgott, de nem tudta pontosan, Mannó anyó melyik templomra mutat.

– Hol, Mannó anyó?

– Látod ott azt az üres teret? Olyan vásártérféle, no, arra. Az meg ott az örmények földje. Adnak, vesznek mindenfélét, abból élnek. Arra nézz csak, kis virágom, amerre a kender virágzik! Látod?

– Látom.

– Aztán tudod-e, kiről nevezték el a kolostorukat?

– Szent Egyedről.

– Az egy kicsit arrébb van. Ott. Nézd csak! Az örmények Szent Annáról nevezték el a rendházukat. Jegyezd meg! Lehet, hogy egyszer te is apáca leszel…

– Én ugyan nem.

– Aztán miért nem? – hunyorgott Mannó anyó, szemei körül mosolyra húzódtak a ráncok.

– Mert én bűbájos leszek.

– Bűbájos?!

– Igen. Mert a bűbájosok át tudnak bucskázni a fejükön és bármivé átalakulhatnak. Lehet belőlük erdő, sárkány, táltos paripa…

– No, te már most bűbájos vagy! Úgy el tudsz bújni, hogy anyád nem győz keresni.

– Egyszer a Széptemplomban is elbújtam…

– Emlékszem – nevetett Mannó anyó, mert eszébe jutott Melka asszony meglepettsége, amikor azt hitte, Mandula elveszett, pedig végig az orra előtt volt. A kislány az új körmeneti zászló rejtekébe húzódott, kihasználva, hogy vasárnapi ünneplőruhája éppen olyan színű, mint a lobogó.

– Ott a Széptemplom! – mutatott Mandula a Várdombon magasodó bazilika messzi harangtornyára. – Az miért nem szent, Mannó anyó?

– Szent az is, ne aggódj! Szent Adalbert. Azt csak mi mondjuk, esztergomiak, hogy szép.

– De hát tényleg szép.

– Szép. De majd meglátod, hogy szép annyi minden tud lenni, és többnyire teljesen hiábavalóan – simította meg az öregasszony a kislány fejét.

Mandula azért szeretett Mannó anyóval kóborolni, mert míg apja oldalán a csillogóra koptatott kőúton járt, az öregasszony ösvényeken, rejtekutakon vezette. Az Esztergomot körülölelő sáncokon legalább öt átjárót ismert, amelyet rajta kívül talán csak a rókák és farkasok használtak. Tüskés bokrok között, csalános csalitokon bújt át, sziklák résein, fatörzsek hasadékán. Indákat és ágakat hajtott félre, a lombok megnyíltak előtte. Ha Mandula faggatta, honnan tudja ezeket az utakat, mindig kitérő válaszokat adott. Olyasféléket mondott, hogy „ez mindig is így volt” vagy „itt még István király előtt hajoltak meg a bokrok annak idején”. A várost árokrendszer és a mellette magasodó, hosszan elnyúló földpalánk oltalmazta. Ez a védvonal még Mannó anyónál is vénségesebb lehetett, mert sok helyen jól megtermett fák és bokrok eresztették belé gyökerüket. Duna felőli oldalában madarak fészkeltek. Nyaranta a sárga-kék tollú gyurgyalagok innen indultak szitakötő-vadászatra. A gémek, kócsagok és bölömbikák csapatostul tollászkodtak a lombokon.

Csak arra kellett ügyelnie Mandulának, hogy anyja ne kapja rajta, hogy megint Mannó anyó szoknyája mellett sündörög. Annak többnyire morgás lett a vége. Szerencsére Melka asszonynak akadt éppen elég dolga, és ha Mandulát a nővéreire bízta, a kislány könnyen kisurranhatott.

Dániel kincstárnok úr háza a Szent Lőrinc-templom mellett állt, a többi udvarnok palotának is beillő otthona között. Sokféle népek megfordultak akkoriban Esztergomban, de mindnek tátva maradt a szája, ha ezekre az épületekre nézett. Mázas cserepek fénylettek a házak tetején, sőt a legtöbb ablakában üveg ragyogott. Igazi, tenyérnyi üvegdarabok, mesteri módon egymás mellé illesztve, akárcsak a templomokban! Ritkán lehetett ennyi gazdagságot látni egyetlen utcában. A festett homlokzatok, a macskaköveken, cserépedényekben nevelt virágok, a veretes ablaktáblák mögül kilibbenő selyemfüggönyök mind azt mutatták, az ott lakóknak annyi pénzük van, hogy bajosan tudják értelmes dolgokra költeni. Melka asszony, Mandula anyja mást sem tett egész nap, csak ezt a mérhetetlen gazdagságot gondozta. Persze nem egyedül. Szolgák, cselédek, istállósfiúk, konyhalányok lesték parancsait. Szeme rebbenését követték, szája szélének legapróbb rándulásából értettek.

– Vége lesz hamarosan – dohogott ilyenkor Mannó anyó –, vége lesz ennek a rohanó világnak. Meglátjátok, ez a felesleges kapkodás nem vezet jóra. Miért kell rögtön? Miért kell minden azonnal?

De miközben dohogott, már tette is, amit kértek tőle. Olyan régóta élt Dániel kincstárnok úr házában, hogy szinte magától is tudta, mi a teendője. Tette anélkül is, hogy kérték volna rá. De a szolgaélet már csak ilyen – az ember morog és berzenkedik, persze csak akkor, ha a gazda nem hallja.

Mannó anyó sokszor emlegette a világvégét. Mandula hallotta, hogy az öregasszony a végítéletről beszélt, miközben tésztát csipetkézett, hódot nyúzott vagy a libákat terelte. Kisgyermekként el nem tudta gondolni, hogy vége lehet mindennek. Világvége? Ugyan már! Hiszen egy-egy nap is oly’ hosszúnak tűnt, a hetek sosem akartak véget érni. Az pedig, hogy Mandula felnőtté válik valamikor, elképzelhetetlenül gomolygott a messzeségben, a jövendő beláthatatlan távlataiban rejtőzött.

A lány sosem gondolta, hogy Mannó anyónak talán igaza lehet abban, hogy eléri őket a világvége. Hiszen még az idő múlását sem érzékelte. Talán elsőként legnagyobb nővére, Lelle esküvőjén jutott eszébe, hogy lám, mégiscsak telik az idő. Lelle férjhez megy, asszony lesz belőle. Szokás szerint a konyhában lábatlankodott. A lakodalomra előkészített finom falatoknak még az illatát is gyönyörűség volt belélegezni. Éppen egy főtt csülök rezgő háját bökdöste cingár ujjacskájával, amikor anyja hangja harsant a háta mögött.

– Mandula, kapd össze magad! Ajj, miféle ruha van rajtad?!? Teremtőm! Öltözz át, de gyorsan! Kati vagy Cinka majd megfésül. – Melka asszony sosem kért, csak parancsolt.

– De hát reggel már fésülködtem.

– Csendben maradsz! Szeded a lábad! És úgy kerülsz elő, mint egy tárnokmester lánya, nem úgy, mint egy kócos parasztocska! Megértetted? Hallod, amit mondtam? Miért nem szólsz?

– Éppen most mondtad, hogy maradjak csendben – felelte a lány a megszeppenés legkisebb jele nélkül.

– Mandula! Ha én egyszer téged férjhez adlak, az kész csoda lesz! – sóhajtott az anyja, és a kislány vállait megfogva az emelet felé irányította a lépteit. – Na, igyekezz!

Az emeletre vezető falépcső korlátjára virágdíszeket tűztek, akárcsak a tárnokmester házának homlokzatára. Bár azon nemcsak ilyenkor ékeskedtek virágok, hanem télvíz idején is. Itáliai kőfaragók formáztak rózsákat az ablakok két oldalára, így Dániel kincstárnok háza mind közül kitűnt.

Mandula ki nem állhatta, amikor ünneplőbe kellett öltözni. Hétköznapi vászonruhája kényelmes, szellős viselet volt. Rendszerint néhány folttal a térdén vagy az ujján, mert Mandula sosem vigyázott rá. De ünnepekkor – és bizony a tárnokmesteréknél sok nap ünnepnapnak számított – fűzős, szoros, kényelmetlen bársonyt erőltettek rá, finom, de csúszós selyeminggel. Mintha csak csiga mászott volna a testén! Hűvös volt és iszamlós. És azok a gyöngyök, láncok, gyűrűk!? Minek? Bármit csinált, útban voltak. Teljesen feleslegesnek tartotta őket. Legszívesebben mindet a nővéreire aggatta volna, akik persze örömest el is fogadták volna, ha anyjuk közbe nem lép.

– Kicsi még, de egyszer Mandula is megnő. A mi házunkban minden lánynak ragyognia kell!

– De hiszen rá úgysem figyelnek… Mindig eltűnik – mondta Kati.

– Majd adok én neki, ha eltűnik! – jelentette ki Melka asszony.

– Nem is tud vigyázni a dolgaira. Múltkor is elszakadt a lánc a nyakában.

– Ah, arról meg is feledkeztem! Azóta is az aranyművesnél van.

– Cinka, ha vége ennek a felfordulásnak, eljössz majd velem Bogárdi mesterhez. Csak ki ne menjen a fejemből megint!

Dániel tárnokmester lányai már majdnem készen álltak arra, hogy elinduljanak a Széptemplomba. Lelle menyasszonyi díszben ragyogott vőlegénye, Balázs oldalán, arcán a boldogság pírja a szemérmesség párájával váltotta egymást. Kati, Cinka és Liliom leginkább azzal foglalatoskodtak, hogy a saját ruhájuk tökéletesen álljon. Lelle már elkelt, most rajtuk a sor, hogy tündököljenek. Hajukat fésülgették, és egymás kezéből kapkodták ki a fésűt. Egyáltalán nem örültek, hogy Mandulából nekik kellett úrilányt faragni. Már megint… A kislány hosszú, gesztenyeszín haját bajosan fésülték ki. Akadt benne falevél, bogáncs, talán még cserebogár is. Mandula köddé vált volna, a szokásos módon, de egy esküvő mégiscsak esküvő. Pedig milyen szívesen bebújt volna az orgonabokorba, a kemence kuckójába, vagy mászott volna fel – ahogy gyakran tette – a tető alatt feszülő gerendákra. Nemegyszer hasalt ott, nevetését visszafojtva, és nézte fentről, ahogy anyja fel-alá járkál, hogy a nyomára akadjon.

Az vigasztalta csak, hogy tudta, Levente és Zsombor sem ússza meg, hogy ünneplőbe öltözve elrángassák a lakodalomba. Levente a királyi hírnök fia volt, Zsombor apja pedig a várudvar bírájaként az ispán keze alatt dolgozott. A két legényke csak pár évvel volt idősebb Mandulánál. Nemegyszer kóboroltak együtt a Várdomb oldalában. A lakodalom bizonyára hosszú és unalmas lesz, a kislány nem remélte, hogy ma békákat foghat, fára mászhat vagy célba lőhet velük. A ceremónia alatt jobban teszi, ha rájuk sem néz, mert biztosan kieszelnek valamit, amitől Mandulának vihognia kell, akkor pedig megint kap majd az anyjától.

A szertartás végül nem nyúlt túlságosan hosszúra. Talán a forróság miatt, amely még a Széptemplomban is gyötörte a násznépet, talán Róbert érsek köszvénye miatt, ki tudja. Mindenesetre Mandula örült, amikor a népes vendégsereg végre kivonult a templomból. A nővérét nézte, Lellét, és arra gondolt, hogy ő biztosan nem éhes, olyan lassan, ráérősen vonul át a városon újdonsült férjével. De egyszer csak elérték végre Dániel kincstárnok úr házát, amelynek ablakaiban rózsák és kőrózsák felelgettek egymásnak, és az asztalok mellé telepedtek. A földszinti nagyteremben és a belső udvaron terítettek. Az egész ház megtelt nyüzsgéssel. Melka asszony mindenkinek azzal kérkedett, hogy Róbert érsek tavaly még magát Béla királyt koronázta, ezen a néven a negyediket, most pedig az ő szépséges Lelléjét esketi.

– Balázs pedig, a vőlegénye, vagy mit is beszélek, hiszen most már a vejem, az új palotába költözteti, az ispánék mellé – mosolygott Melka asszony, és folytatta a kínálást:

– Hát egyenek még a fürjből! Hozzatok még a szalonnából!

A város előkelői el nem mulasztották volna ezt az alkalmat, hogy legdrágább ruháikat közszemlére tegyék. Az asszonyok derekát selyemzsinórok övezték, nyakukon, hajukban arany csillant, gyöngy pompázott. Szélesszájú kondérokban bugyogott a leves és hosszú nyársakon forogtak a sültek. Bölények, hódok, kecskék, hosszú nyakú gémek pirultak, pecsenyéjük illata a füsttel szállt tovább. Gyorsan fogyott a bor és a gyerekek hamar elérkezettnek látták az időt arra, hogy eloldalogjanak az asztalok mellől. Máskor a Duna-partra vagy Zöldmezőre, a határba szöktek volna, de most csak az emeleti terembe osontak, ahol reggel még a menyasszony készülődött. Levente és Zsombor ritkán jártak itt, fent, az emeleten. Mandula megmutatta nekik, hogyan szokott felmászni kedvenc gerendájára. Csak pár ügyesen támaszkodó lépés a fal kiszögellésein, és már Levente és Zsombor is odafent egyensúlyoztak. Hajóvá váltak a gerendák, és alattuk tenger hullámzott. A szőke hajú Leventének akadt meg először a szeme a két utcai ablak közé feszített vaddisznóbőrön.

– Tengeri farkas! – mutatott a komorló sörtékre.

– Legyen inkább bölény, én meg vadász leszek! – javasolta a göndör hajú, erős csontú Zsombor.

– Lehetsz vadász – osztotta ki a szerepeket Mandula. – De akkor én bújok a vadkan bőrébe, és én leszek a bölény.

Mandula hamar talált nővérei hímzőkosarában fonalakat és a fiúk közös erővel felügyeskedték rá a vaddisznóbőrt. A kislány hátán nemsokára ott meredezett a fekete sörte. Mordult párat, jelezve, hogy a többiek jobb, ha menekülőre fogják, indul a támadás. Levente és Zsombor hol kitért a bölénnyé változott Mandula elől, hol közös erővel ellene feszültek. Odalent egyre hangosabb lett a mulatozás, egy dudás is rázendített, így senkit sem zavart, hogy a gyerekek vadászat közben csatakiáltásokat hallattak. Sötétedett. Az emeleti folyosón egyre többen jártak, néhány pár felszökött, hogy kettesben keressenek örömöket. Mikor a nap végképp elrejtőzött, és mind több hely változott vadászmezőből szerelmi fészekké, Zsombornak újabb ötlete támadt.

– Menjünk fel a várhoz!

– Jó, támadjuk meg! – lelkesedett Mandula is.

– Mi lesz, ha keresni fognak? – kérdezte Levente. Tejfölszőke haja szinte ragyogott a fáklyák fényében.

Az udvaron a násznép nagy kacagásban tört ki, a zenészek pattogós dalba kezdtek.

– Dehogy fognak! Menjünk! – mondta ki a végső szót Mandula.

A fiúk általában hallgattak rá, csak egymással vetélkedtek folyton.

Kifelé menet Mannó anyó még a kezükbe nyomott egy-egy szelet lakodalmas kalácsot. Csak ő vette észre, hogy a gyerekek csavarogni indulnak az esztergomi éjszakába.

– Aztán vigyázzatok magatokra! – kötötte Mandula lelkére. – Csak addig menjetek, amíg halljátok a zenét!

No, akkor miénk egész Esztergom, gondolta magában a kislány, mert az ünnepi muzsika messze szállt. Annyi bizonyos, hogy a Várdombon még remekül lehetett hallani, ahol a hold fényében a három gyerek újra meg újra megtámadta a felvonóhíd melletti tornyot. Később azon versengtek, ki tud magasabbra mászni a falon, de sosem jutottak még az első lőrés közelébe sem. Ez a várfal meredekebben és zordabban magasodott, mint a város külső földsáncai és még a gyerektalpak, gyerektenyerek is bajosan találtak rajta kapaszkodót.

Hajnalodott már, amikor Csepődi, Dávid tárnokmester állandóan kapatos kecskepásztora, a lakodalmi bortól részegen éppen arra tántorgott, amerre a gyerekek játszottak. A holdfény derengésében egyszer csak azt látta, hogy egy vaddisznó, egy igazi, szőrös fenevad kapaszkodik fel a várfalon. Miféle Isten csudája? Szedte a lábát, hogy mihamarabb visszajusson gazdája házába, és elrejtőzzön az istállóban.

– Egy vadkan mászik fel a várba! – magyarázta a mulatozástól megfáradt vendégeknek, szolgálóknak, akikkel összeakadt.

– No hiszen!

– Úgy van, ahogy mondom! Saját szememmel láttam. A várfalon kapaszkodott… kapaszkodott felfelé.

– A vaddisznó nem tud falra mászni.

– Mondom, hogy láttam – bizonygatta Csepődi az igazát, és közben hátra-hátrapillantott. Rettegett, nehogy a vad a nyomába eredjen. Kicsit megtámaszkodott a palota falában, mert valahogy imbolygott a föld a talpa alatt.

– Csepődi, ugye a vacsora előtt nem ittál bort?

– Hogyne ittam volna!

– Akkor neked véged, mert már szellemeket látsz a nagy ivászattól!

Hogy történt, hogy nem, ki tudja, de az biztos, hogy Csepődi ettől a jóslattól úgy megijedt, hogy bármennyire is vágyakozott ezután a borra, vörösre vagy fehérre, többet nem merészelt semmi egyebet, csakis vizet inni.

Másnap a gyerekek fülébe is eljutott a hír, hogy Csepődi egy vadkant látott a várfalon, és igazán jót mulattak rajta. Senkinek sem árulták el, hogy valójában Mandula bújt disznóbőrbe. Rajtuk kívül talán csak Mannó anyó sejdítette az igazságot. Később többször is elmeséltették Csepődivel, hogy esett a dolog. Ahányszor csak felelevenítette a kecskepásztor a történetet, úgy vált a disznó egyre nagyobbá és félelmetesebbé. A történet vadabbra fordult, Csepődi viszont szelídebb és szorgalmasabb lett. A kecskék gyarapodtak, és Dániel kincstárnok házában egyre több dolgot rá mertek bízni a férfira.

Mannó anyót nyílvesszővel a hátában látni Mandulának tényleg a világvégét jelentette, saját, békés világának végét, amelyben semmi sem lesz olyan, mint annak előtte. De könnyen lehet, hogy a sáncokon záporozó nyilak elől egyetlen ember sem tud majd menekülni, mert ezekről a kutyafejűekről semmi jót sem hallani. Ha csak erre a nyílvesszőre néz az ember, amely Mannó anyó életét kiontotta, már akkor látja, barbár, semmirevaló néppel van dolga. Hát miféle esetlen, kurta, hollótollas vessző ez?

Mandula a tollazást is Mannó anyótól tanulta meg… Miközben könnyei megindultak, és a halott asszonyra hullottak, a lánynak eszébe jutottak a hosszú, téli esték, amikor Mannó anyóval a legszebb tollakat válogatták, mert csak azokkal lehetett rendes nyílvesszőket készíteni. A karcsú kőris- és gyertyánvesszők akkor repültek messzire, ha tollukat értő módon válogatták, vágták, ragasztották.

– Nem mindegy ám, kis virágom, nagyon nem mindegy, hogy a madár melyik szárnyáról húzod ki a tollat. Nézd csak meg!

– Mit nézzek, Mannó anyó? Mind ugyanolyan.

– Dehogy! Fogd csak meg! Ez jobb oldali, ez bal oldali szárnytoll. Látod már?

A konyha félhomályában világítottak a hófehér lúd- és hattyútollak. A tűzhely fényében felragyogtak a padlóra szórt félkész, tollazásra váró nyílvesszők. Az egymás mellett kuporgó kislány és vénasszony körül szanaszét tollak hevertek. Ha valaki odapillantott, nem vehette észre, hogy nem összevissza hullottak a nyílkészítők köré, hanem éppen olyan rendben, ahogyan tavasszal a cseresznye- vagy barackfa szirmai – isteni rendben.

– Látom – felelte Mandula, de inkább csak sejdítette a különbséget a tollak között.

Következő tavasszal a Duna túloldalán, a kakati erdőkben lesték a vadat az apjával és az esztergomi urakkal. Amikor Mandula kipróbálta az első, saját készítésű nyilakat, rájött, hogy miért kell minden tollnak ugyanúgy csavarodnia, ugyanolyan hosszúnak és formájúnak lennie. Hogy egy nyílvesszőn tényleg vagy csak jobb, vagy csak bal oldali szárnyról való tollak lehetnek. Már a legapróbb hiba is eltérítette a nyílvesszőket, és repülés helyett csak bukdácsoltak.

– Csóvál! – mondta Dániel kincstárnok, mikor Mandula nyílvesszőinek ívét figyelte, és ő maga is a fejét csóválta.

– Mannó anyóval készítettük! – felelte a kislány az apjának.

A férfi figyelmesen nézte, hogyan feszíti Mandula az íj húrját. Célzás közben nyelve hegyét is kidugta.

– Nem lesz ez rossz – simogatta meg végül az apja a fejét –, csak itt egyensúlyozd még, nézd!

A férfi úgy fordította az egyik nyilat, hogy a kislány hátulról lássa. Mutatóujját lassan végigvezette rajta. Mandula ekkor értette meg, mit magyarázott neki Mannó anyó.

– Azért lőni lehet vele, ugye? – kérdezte az apját.

– Lőni lehet, de célozni nem. Próbáld csak meg az enyémet!

A lány az íjába illesztette az apjától kapott nyílvesszőt, de lövése ezúttal sem talált célba. Mandula szemébe szomorúság telepedett. És hiába kacagott körülötte a vadásztársaság, hiába hívta Zsombor és Levente fára mászni – semmihez sem volt kedve. A szellős sátrak között bóklászott, hallgatta, hogyan mesélik, hazudják egyre nagyobbra vadászkalandjaikat a férfiak. Az apja a tűz mellett üldögélt és szemmel tartotta Mandulát. Egy idő múlva magához intette.

– Megveszem a szomorúságodat.

– Hogy lehet azt megvenni? – csodálkozott Mandula.

– Adok neked valamit, te pedig cserébe nekem adod a szomorúságodat.

Mandula máris mosolygott.

– Szomorúságvásár?

– Nevezzük inkább vidámságvásárnak, mert azt is adok ám e mellé – mondta Dániel kincstárnok úr és az öve mellől előhúzott egy csontnyelű tőrt. Mandulának nyújtotta. Az élesre köszörült tőr markolatára tölgyleveleket és makkokat faragtak. Még a leheletet is megszegte.

Zsombor és Levente hamar mellette termettek, hogy megcsodálják a kezebeli fegyvert. Ők is ki akarták próbálni.

– Ezt nézd! – szólt Zsombor, és a tőrt egy közeli hárs felé dobta. Az éles penge beleállt a fatörzsbe.

– Én is! – ugrott Levente. Kihúzta a tőrt, de csak azért, hogy ő is elhajíthassa.

A másnapi vadászat idején, amikor a férfiak az erdő mélyén lapuló vadakat lesték, a gyerekek a sátrak közelében maradtak. Nem vitték őket magukkal, mert ahogy Levente apja mondta:

– Ne az erdőben üljön nekem csöndben ez a gyerek, hanem az ebédlőben!

Eleinte hangosan, nevetgélve jártak, de ahogy egyre távolabb kerültek a sátraktól, és az erdő sűrűsödött körülöttük, elcsendesedtek. A fák tanították őket a lombok között lakó nyugalom tiszteletére.

Mandula, Levente és Zsombor újra célba dobással múlatták az időt. Csak, mint a vadászok, alig csapva zajt. Mindig új fatörzset választottak ellenségnek. Hol nyilat eresztettek az ágak közé, a lapulevelekbe, hol az új tőrt dobálták. Egyszer Zsomboron, egyszer Leventén, aztán Mandulán volt a sor. A lány elsőre nem mindig tudta belevágni a tőrt a fák törzsébe, de nem adta fel, és másodszorra általában már sikerrel járt. Mikor túl könnyűnek találtak egy célpontot, újat választottak maguknak. Egy karcsú derekú jegenyét gyötörtek, ki tudja, hányadszor sebezve oldalát. Szállt a tőr, repült újra és újra.

Mandula a vállával, könyökével is utánamozdult a dobásainak, szinte egybeolvadt a tőrrel. Zsombor és Levente türelmesen kivárták sorukat. Most nem ugratták egymást, az erdő békessége rájuk is átragadt.

Ág reccsent, avar zörrent, arra kapták a fejüket. A következő pillanatban már mindhárman rohantak, nyomukban egy hatalmas, fekete sörtéjű vadkannal. Hamar fogyott a távolság az állat és a gyerekek között.

– Oda! – kiáltott Mandula, de a fiúk maguktól is ugyanarra a fára kapaszkodtak.

A vaddisznó a fa törzsének vetette fejét, mintha ki akarná dönteni, de a terebélyes tölgy meg sem moccant rohamaira. Odafent, az ágai között Mandula, Levente és Zsombor egymásra nézett, és kibuggyant belőlük a nevetés. Szelíd kuncogásuk harsány kacagássá burjánzott. Csilingelt a hangjuk, még a fiúk is gyermekhangon nevettek, könnyük csordult.

– Mikor megy már el? – kérdezte egy kicsivel később Mandula, mikor valamennyire lecsillapodtak.

– Ha megnyugszik – felelte Levente.

– Akkor nem lenne jó ágakkal megdobálni… – tanakodott Zsombor.

– Csak akkor dobáld, ha itt akarod tölteni az éjszakát! – nézett rá Levente.

Mandula az égre nézett. Eddig fel sem tűnt neki, hogy piroslik már az ég alja. Rég vissza kellett volna térniük a táborba.

– A tőr! – jutott eszébe hirtelen.

– Majd visszamegyünk érte – mondta Zsombor.

– De hová? – kérdezte Levente. Valóban, fogalmuk sem volt, merrefelé, milyen messzire és melyik fa oldalában lehet Mandula tőre. És a vadkan még mindig a fa alatt röfögött, bár úgy tűnt, már inkább az avarban rejtőző, csírázásnak indult, tavalyi makkoknak szenteli figyelmét.

Alkonyodott. Levente, Zsombor és Mandula csendben kucorogtak a fán.

– Fázom – suttogta egy kicsit később Mandula.

– Én is – bólintott Zsombor.

Az esti derengésben alig láttak valamit. A vadkant is inkább sejtették, mint látták. Szaga és fújtatása elárulták, hogy még mindig a fa körül bóklászik. Majd egyszer csak meggondolta magát, és olyan hirtelen, ahogyan jött, továbbállt.

Csak a lombok alatt elpottyantott ürüléke és a feldúlt avar jelezték, valóban itt járt.

A gyerekek még egy darabig hallgatóztak, majd leugráltak a fáról. Fogalmuk sem volt, merről jöttek, arról még kevésbé, hol lehet a tábor.

– Apám kettéhasít, ha nem találunk vissza – mondta Levente.

– Hogy hasít ketté, ha ott sem vagyunk? – kérdezte Zsombor. Csak megszokásból ugratta Leventét, hangján érezni lehetett, hogy éppen úgy meg van szeppenve.

– Erre menjünk! – vezényelt Mandula és határozottan nekivágott az erdőnek.

Nem látott többet, mint a fiúk, és sejtelme sem volt, hol a tábor. Csak megindult. Érzései vezették. Zsombor és Levente szó nélkül követték.

Amikor megpillantották a táborban rakott tüzek fényét, bátrabban haladtak. Aztán már azt is hallották, hogy őket keresik, utánuk kiabálnak, és már azt sem bánták, ha kikapnak, csak érjenek végre a felnőttek közelébe, és ehessenek a frissen sült vadhúsból.

Mandula sokat bajlódott, míg nemcsak kilőni tudta a nyílvesszőket, hanem elkészíteni is. Gyönyörködött a szépen tollazott vesszőkben. Madarak röptét figyelte, szárnytollaikat, és bárhol szárnyastetemet látott, úgy igyekezett, hogy az alkalmas tollakat megszerezze magának. Először bármiféle tollal megelégedett, ha ívét jónak találta, de ahogy tapasztaltabb lett, egyre többször fehér színűeket választott.

Fehér színűeket, mint a hó. Mint a jég. Mandula a jeget is Mannó anyó miatt szerette meg. Tőle kapta az első csontkorcsolyáját, és az öregasszony fogta a kezét, amikor a Duna vizén kipróbálta. Három- vagy négyesztendős lehetett akkoriban.

– Hallgasd a jég hangját! – kocogtatta meg Mannó anyó a keményre fagyott folyóvizet.

– Mit hallgassak rajta?

– A mélységét!

– Hogy lehet azt hallani? – nézett az öregasszonyra Mandula.

– Csak figyelj! – mutatta Mannó anyó és óvatosan rakosgatva lábait egyre beljebb vezette a kislányt a Duna jegén. Itt-ott leguggoltak, megkopogtatták a jeget. Hallgatóztak. A kislány bokája még inogott, első alkalommal viselt irongát a talpán. Márpedig csontkorcsolyával siklani nem egyszerű dolog. Mannó anyó sok mindent tudott a folyóról, mert ahogy ő mondta, a Dunában született. Egészen pontosan egy Kis-Dunán imbolygó halászbárkán, és bölcső helyett hálóban ringatták. Annyi bizonyos, hogy lassan, óvatosan, de magabiztosan mozgott a jégen. Ismerte gyenge pontjait.

– Nézd csak azt a repedést, kis virágom!

– Mintha villám lenne.

– Éppen olyan veszélyes is, mint a villám. Ne menj a közelébe!

– Miért, Mannó anyó?

– Mert megnyílik alattad a Duna, és többé nem ereszt. Csukák reggelije leszel.

Mandula orra nedvedzett. Apró szájából gomolygott lehelete, és összekeveredett Mannó anyó párálló szavaival.

– Jó, jó, Mannó anyó! De hogy lehet az, hogy valaki lyukat vág a Dunán, és mégsem szakad bele?

– Nem lyuk az, lék. Nagy tudománya van annak!

– Bűbájosmesterség?

– Olyasmi. Nem mindegy ám, hogy törni akarod a jeget, vagy léket vágni rajta…

És az öregasszony csak mesélt és mesélt, és közben észrevétlenül elengedte Mandula kezét. Először csak gyengítette szorítását, aztán csak támaszt nyújtott, végül hagyta, hadd egyensúlyozzon Mandula egyedül. A kislány hallgatta dajkáját, és siklott a csontkorcsolyán. Úgy iringózott, mintha mindig így járta volna a jegek hátát.

– Egyet még ígérj meg, kis virágom! – kötötte Mandula lelkére Mannó anyó, amikor a parton leoldotta lábáról az irongát, amelyet saját kezűleg faragott lócsontból. – Sose, de sose merészkedsz a jégre sötétben!

A lány emlékezett, hogy Mannó anyónak már ekkor, sok évvel ezelőtt hófehér volt a haja. Ősz tincsei sűrű gubancokba gyűrődve keretezték arcát. Fehér színűek voltak, mint a hó. Mint a jég.

A fekete, hollótollas vessző, amely Mannó anyó mellkasát átütötte, eltörpült Mandula karcsú nyílvesszői mellett. De a lány nem ezért látta rútnak, pokolbélinek. Ez az átkozott tatárvessző oltotta ki dajkája életét. Esztergom körül tengernyi szájból ködlött a világvégét hozó gyűlölet. Mandula reszketett. Mannó anyó miatt, gondolta. Vagy azért, mert nemsokára én is meghalok.

Persze az is lehet, hogy akkor is reszketett volna minden porcikájában, ha Mannó anyónak semmi baja sem esik, és ha a kutyafejűek nem érik el a várost körülölelő sáncfalat. Hiszen dermesztő hideg ült a városon. Szürke fellegek vonultak az égen. A tél, amely eddig komoran őrködött a város felett, most hófúvással és széllel marta az arcokat. A fák ágait orkán tépte és recsegve törte a hátukra fagyott jeget. Mandula kézfejét pirosra csípte a hideg. Hátán a tegezben húsz, huszonöt hófehér tollú nyílvessző várakozott. Csak parancsra lőheti majd ki őket. Addig vár. Lehelete páraként gomolygott elő orrlyukaiból. Várnia kell.

Ismerte már ezt a várakozást. Vagyis nem pontosan ugyanezt a fajtát, mert mióta megszületett, azóta most először ostromolta Esztergomot idegen had. A rejtőzködés közbeni várakozást ismerte. Amikor az ember eltűnik, úgy, hogy senki sem látja, és csak telik az idő. Múlik.

Pereg.

Maszatol.

Levelek hullanak le, mártás ég oda, valahol dongó zümmög.

A rejtőzködés lényege a várakozás. Csendben lenni, hang nélkül lélegezni, moccanás nélkül létezni a legnagyobb művészet. Ez tényleg bűbájosság.

Bárcsak elrejtőzött volna Mannó anyó is! Akkor talán ez a hollótollas vessző csak megpattan a jéggé fagyott sáncon és kicsorbul. A lánynak most jutott eszébe, hogy bárhová bújt is, Mannó anyó mindig észrevette, de rajta kívül senki más. Feküdhetett avar alatt, gubbaszthatott díszes párnák között, lombkoronában, az öregasszony cinkosan mosolygott rá. Míg mások idővel kinőtték a bújócskázást, Mandula nem hagyta el, benne élt. Főképpen miután barátok nélkül maradt. Zsombor és Levente szinte egy napon hagyták el Esztergomot. Teljesen véletlenül alakult így.

Egyik hétfőn még együtt úsztak a Dunában. Pihegős nyári nap volt, az idő még nem vette komolyan, hogy telnie kell, csak néha iramodott, különben ráérősen maszatolt. Akkoriban Mandulának már a derekáig ért hosszú hajfonata, és csípőjének íve mutatta, nem kislány többé. Levente hirtelen nőtt magasra az előző nyáron, langaléta, csontos fiú lett. Szinte csak nyeregben látták, lova hátán. De amikor észrevette Zsombort és Mandulát a parton, leugrott a nyeregből. A nap a Dunán pihentette legszebb sugarait. Levente az állatot a vízhez vezette, hogy ihasson. Aztán egy part menti fához kötötte, míg barátaival a hódvár mellett a vízbe ereszkedtek.

– Szerdán Budára megyek – mondta.

– Talán visznek – javította ki Zsombor, de Levente válasz helyett lefröcskölte.

– Hírnök leszek. Nem visznek. Én viszem a híreket. A király üzeneteit!

– Arra még várnod kell! Örülj, ha az igazi hírnökök lovát lecsutakolhatod!

Levente Zsombornak ugrott. Megpróbálta a másik fiú fejét a víz alá nyomni, de nem bírt vele. Míg a Dunában birkóztak, Mandula a partra lépett. Kicsavarta vékony szoknyájából a vizet.

– Meddig kell Budán maradnod? – kérdezte Leventétől és lehajolt egy kagylóért.

– Öt évig biztosan, aztán meglátjuk – felelte zihálva a fiú.

– Öt év? Addigra talán kinő a szakállad! – nevetett Zsombor, és közben még mindig azon igyekezett, hogy a szőke fiút legyűrje. Egymást gáncsolva, lökdösve gázoltak ki a partra.

– Hát hamarabb, mint a tiéd! – válaszolt Levente. Haját a tarkójára simította a Duna vize.

Mindhárman a parti fövenyre heveredtek szárítkozni. A fiúk levegő után kapkodtak. Csaknem vízbe fojtották egymást az előbb. Ha csak játékból ugrottak is egymásnak, mindig teljes erőbedobással tették. Izmok feszültek, inak húzódtak. De most csend lett néhány pillanatra. Hanyatt feküdtek, és hagyták, hogy a folyó hullámai nyalogassák lábfejüket. Mandula meg szerette volna kérdezni Zsombortól, hogy ugye őt nem küldi az apja sehová, de nem merte. Helyette lopva rápillantott. A göndör, barna hajú fiú egy fél fejjel alacsonyabb volt, mint Levente, de vállai már férfi módra szélesedtek. Mandula a mellkasán, nyakán gördülő vízcseppeket nézte. Kihasználta, hogy mindkét fiú csukott szemmel szárítkozott. Amikor Zsombor megmoccant, Mandula a szeme elé emelte a frissen szedett kagylót, mintha csak zavarná a vakító napfény. Zsombor rámosolygott és kikapta kezéből a kagylót.

– Add vissza! – nyúlt utána Mandula, de Zsombor gyorsabb volt.

– Vedd el, ha kell! – felelte a fiú, térdig már újra a Dunában.

– Minek az neked? – kérdezte Mandula és azon igyekezett, hogy elkapja.

Levente egy darabig a partról figyelte őket. Zsombor hol karnyújtásnyira siklott el Mandula mellett, hol engedte, hogy a lány megfogja, de ekkor messzire tartotta tőle a kagylót, hogy ne érje el. Levente levette az ingjét, amelyből még mindig csöpögött a víz, és a lova hátára terítette. A fiatal állat hálásan rázta meg a sörényét. Levente hosszú lábaival hamar Zsombor mellett termett.

– Hagyd! – mondta Mandulának, de feleslegesen, mert a lány máris hátralépett.

A két fiú ismét egymásnak feszült. A kagylóért küzdöttek.

– Meg ne fojtsd a király hírnökét! – kiáltott Mandula, amikor Zsombor túl sokáig nyomta víz alá Leventét.

– Fejezzétek be! – kérte őket, mihaszna.

A part menti fákon fecskék szárítkoztak, harkály koppintása hallatszott, a nap szemöldöke leereszkedett. Levente egy óvatlan pillanatban kirántotta Zsombor kezéből a kagylóhéjat. Mandulához sietett vele.

– Tessék – nyomta a kezébe, mintha csak valami kincs volna.

– Köszönöm – felelte Mandula. Hüvelykujját végighúzta a kagyló gyöngyházú belsején. Leventét nézte, de Zsombort figyelte.

Mire hazaindultak, Mandula megfeledkezett a kagylóról. A parton felejtette. A héjában megült pár csepp vízből szitakötő ivott, majd néhány erősebb hullám visszasodorta a Dunába.

Alig telt el pár hét. A forróság úgy elterpeszkedett Esztergomban, hogy szinte érezni lehetett, ahogyan a házfalaknak támaszkodik. Levente első napjait töltötte Budán. Mandula az istállóban simogatta fel a nyerget lovára, Harmatra.

– Mandula! – jelent meg az ajtóban Zsombor.

– Lőni megyek a hegyhátra – mondta Mandula, és oda sem pillantott. – Nem jössz? – fűzte még hozzá.

Derekán érezte a fiú tekintetét. Korábban gyakran előfordult, hogy Levente vagy Zsombor beköszöntek reggel, amíg Melka asszony a szolgálók körmére nézett. Most, hogy Levente útnak indult, csak Zsombor maradt a közelében.

– Mandula! – szólította meg újra Zsombor. Hangjában szelek zúgtak, barlangmélyi visszhangok rejtőztek. A lány érezte, hogy sosem kéne hátrafordulnia, mert olyan szavakat fog hallani, amelyeket nem akar. Amelyeket sosem akart hallani.

– El kell mennem. Simon ispán keze alá adtak, Bajótra.

Mandula közelebb lépett, de szólni nem tudott. Csak kérdőn nézett Zsomborra.

– Apám szerint hasznomra válik. És Bajót nincs messze – folytatta a fiú.

A lány még mindig hallgatott. Az égnek azt a kis szeletkéjét nézte, amelyet Zsombor válla felett, az istállóajtón keresztül láthatott.

– A spanyol keményen fogja az övéit – szólalt meg végül Mandula. – Nem fog hazaengedni.

– Ha mégis enged, akkor megyek veled a hegyhátra.

Zsombor Mandula kezéért nyúlt, de csak egy pillanatra érintette. Valamit a lány tenyerébe csúsztatott, és már indult is. Mire Mandula feleszmélt, már csak a fiú lovának egyre távolodó dobogását hallotta.

Egy kagyló. Zsombor egy kagylót adott neki, nagyon hasonlót ahhoz, amelyikért korábban Leventével küzdött. Amikor Mandula alaposabban megnézte, akkor vette észre, hogy fekete hátoldalán egy körforma rajzolódott ki. Mennyit dolgozhatott vele Zsombor, míg belekarcolta? Ki tudja.

Attól a naptól fogva Mandula elbújt, elrejtőzött, amikor csak tudott. Nyakában, vékony bőrcsíkra fűzve, egy kagylót viselt. Ruhája alatt lapult, nyakhajlata párájában. Néha gyöngyfényű oldalát mutatta. Csak egészen ritkán lehetett látni, hogy fekete héjára ügyes kezek egy kört véstek.

Mannó anyó állára, szempillájára hópihék ereszkedtek. Míg Mandula várt, várt a jelre, hogy végre kilőhesse az első nyílvesszőt a kutyafejű tatárok felé, a hópihék felolvadtak a halott asszony ráncai között. De csak egy darabig. Ahogyan telt az idő, a hópihék mint jégvirág fagytak Mannó anyó arcára. Mandula világa is megfagyott. Belefagyott a halálra való várakozásba. Az Esztergomot ölelő földsáncon túl annyi, de annyi vad ember gyülekezett, hogy habár egyetlen szavukat sem lehetett hallani, egyetlen kiáltás sem hagyta el szájukat, puszta jelenlétük, lélegzetvételük ereje megállította az időt. A lány köré dermedt a rettegés, a gyász. Csak a karnyújtásnyira lévő világ valóságát érzékelte, a jövő, a múlt, a sáncokon kívüli ellenség jéggé vált.

Apróra, egészen kicsinyre zsugorodott a világ, mintha a fagy ereje zsugorította volna össze – vagy talán a rettegés. Egylépésnyi maradt csak a valóságból Mandula körül. Az is jégbe fagyva, hóval borítva. S ebben a körben ott feküdt Mannó anyó, egy hollótollas nyílvesszővel a testében.