BACTERIA

A tale of the thousand stars 1.

Megszámolok veled ezer csillagot

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: The tale of the thousand stars

Angolból fordította: Tóth Attila

Illustration by Chonggong

Copyright © 2016 by Bacteria. All rights reserved.

Hungarian Translation © Tóth Attila, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801336

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A mű kitalált történet. A nevek, a szereplők, a tevékenységek és események csakis a szerző képzeletének termékei. Bármilyen hasonlóság élő vagy halott személyekkel, illetve valós eseményekkel csak a véletlen műve.

Ha a ragyogó csillagokhoz felküldött több ezer kívánság közül akár csak egy is beteljesülhetne…

Az én kívánságom az, hogy vele lehessek.

Mindig, örökre.

A motor erős hangját egészen addig lehetett hallani a bekötőútról, amíg a Maserati GranTourismo{1}, egy koromfekete, kétüléses sportkocsi, meg nem érkezett és meg nem állt a hatalmas épületbe vezető lépcső előtt.
Az éjszaka közepén a tulajdonos státuszáról árulkodó drága, antik tárgyakkal berendezett nappaliban még mindig világított a lágy, sárga fényt árasztó kristálycsillár.
A vékony fiatalember, aki nem éppen kifogástalan állapotban lévő, cigaretta és alkohol szagát árasztó egyetemi egyenruhát viselt, hirtelen megállt, amikor észrevette anyját, aki egy díszes barokk kanapén várt rá.

Lady Lalita Szophadiszakul, a Thai Királyi Hadsereg nyugalmazott főparancsnok-helyettesének a felesége, rosszalló tekintettel nézett legkisebb fiára, aki sokkal fiatalabb volt a bátyjánál és nővérénél. A „Tian” optimizmust sugárzó név, a jelentése „próféta”, de a húszas éveiben járó férfi úgy nézett ki, mint valami gazdag senkiházi. Divatosan nyírt, a tarkójáig érő haját élénkvörösre festette, amitől az édesanyjáéra emlékeztető csinos arca csak fehérebbnek tűnt.

Fehérebbnek… vagy inkább betegesen sápadtnak.

A nagyon befolyásos nyugalmazott katonatiszt harmadik, legkisebb gyermeke felemelte jómódú társadalmi helyzetét egyáltalán nem mutató, vékony kezét, és bosszús mozdulattal beletúrt a szinte a mandulabarna szeméig érő hajába.

– Miért nem vagy ágyban? – Hangja rekedtes volt az alkoholnak nevezett méregtől.

– Téged vártalak. Mi történt, hogy ilyen későn jössz ma haza?

A hatvanas éveiben járó, elegáns hálóköntöst viselő nő aggódva tette fel a kérdést, ahogy felállt, és fia felé indult. A fiú sokkal soványabbnak látszott, mint korábban.

Tian felvonta vastag és formás szemöldökét, majd sápadt, vékony ajka is kényszeredett, önsajnálatot tükröző mosolyra húzódott.

– Ó, ma korán jöttél haza, és most úgy teszel, mintha tényleg érdekelne, hogy későn jövök meg. Ne játszd meg az aludni nem tudó anyát! Egyszerűen feküdj le! Én is nagyon fáradt vagyok.

Nem akart gúnyolódni, pusztán az igazságot mondta. Élete kívülről tökéletesen rendben lévőnek tűnt, sokan irigyelték is, de belül már teljesen más volt a helyzet.

A jóságos Tírejusz tábornok és Lady Lalita jótékonykodott a hírnévért és elismertségért cserébe, és tisztes summákat fizettek azért, hogy szerepelhessenek az újságokban. Bátyja, aki apja nyomdokaiban járva szintén katonatiszt volt, egy tengerentúli katonai iskolától kapott ösztöndíjat, tehát feleségével együtt remekül éltek. Nővére, a középső gyerek, aki három válás után is élénk társadalmi életet élt, a botrányok ellenére is vonzotta az újságírókat.

És mi van vele? Tíz évvel fiatalabb náluk, tehát ő a picurka. Kemény munkával bekerült ugyan Thaiföld legjobb egyetemére, ám szinte semmit nem sikerült elérnie, és nem vitte sokra.

Pontosan mi hasznát vette ennek az egésznek?

Összeszorította az öklét, amikor tompa fájdalom hasított a mellkasába, mintha tíztonnányi kő zúdult volna a testére. A napról napra erősebbé váló fájdalom mindig akkor tört rá, amikor feszült állapota került. Nem figyelt az édesanyjára, aki az éles szavak hallatán még mindig a könnyeivel küszködött, és a lépcső felé indult, hogy mielőbb eljusson a hálószobájába.

Lalita kivörösödött szemmel nézett fia után. Egy lázadó természetű, de boldog fiú hogyan változhatott mindössze két év alatt ilyen megkeseredett fiatalemberré? Miután a „rossz hírről” értesült, Tian visszahúzódó, antiszociális lélekké változott, és úgy tűnt, hogy feladta az életét. Neki, az édesanyjának, ez már túl sok volt ahhoz, hogy elviselje.

– Miért gyötröd így magad? – Felállt és követte fiát a lépcsőn, és megragadta vékony csuklóját.

Tian hirtelen megfordult. Hamuszínű arca összerándult a dühtől.

– Mit akarsz tőlem? Azt, hogy nevessek az egészen? Annyira őrült nem vagyok, anyám! Nem fogok nevetni a saját közelgő halálomon!

– Ki mondja, hogy meg fogsz halni? Van gyógymód, hidd el nekem, drágám. Minden rendben lesz. – Az anya hangja megremegett, mivel tudta, hogy nem mond igazat. Senki nem állította, hogy ez a „betegség” gyógyítható, még a legjobb helyi és külföldi orvosok sem.

Ez hát a helyzet. Tian Szophadiszakul mérnökhallgató, aki szerencsés csillagzat alatt született, és aki előtt fényes jövő állt, haldoklik.

Első egyetemi évének második felében az egyetem sportpályáján futballozott a társaival, hogy enyhítse az év végi vizsgák okozta feszültséget. Már akkor érezte, hogy valami nincs rendben, mert gyorsan kimerült, arcán patakokban folyt az izzadság, és a légzése is szaporább lett. Szíve úgy vert a fájdalomtól, mintha csak satuba szorították volna. Ez volt az utolsó, amire még emlékezett, mielőtt elsötétült volna előtte a világ.

Senki nem gondolta volna, hogy ez az incidens élete legrosszabb fordulópontja lesz.

Még kiskorában átesett egy influenzafertőzésen, amitől szívizomgyulladást kapott. A parietális szívburok megvastagodott, így merevebb lett, tehát a szíve nem tudta a teste minden részébe eljuttatni a vért. Szívátültetés nélkül bármikor leállhat a szíve, ám nagyon kicsi annak az esélye, hogy megfelelő donort találnak neki. Még az is valószínűbb, hogy meghal és feltámad, mint hogy beültethető szívet találnak neki.

Két évvel később minden reménye elszállt. Családja befolyása és pénze révén a neve előbbre került ugyan a szervre várakozók listáján, ám a korábban életvidám tizennyolc éves fiatalemberből olyasvalaki lett, aki mély gyűlöletet érez az élet igazságtalanságaival szemben. Igyekezett a végletekig kihasználni mindent, szórakozott, ivott, dohányzott, boldog-boldogtalannal lefeküdt, illegális utcai autóversenyeken vett részt, tehát igazi csirkefogó lett. Ha valaki punknak nevezte, csak nevetett rajta. Senki ne legyen boldog, ha ő nem az.

A mandulabarna tekintet, amelyben korábban az élet szikrái csillogtak, vörössé vált.

– Hagyj békén! – kiáltott rá az anyjára.

Kirántotta a kezét az anyja szorításából; a nő elvesztette egyensúlyát, és lezuhant a lépcsőn. Hálóköntösében a padlóra esett, kificamodott a bokája, és nyöszörgött
a fájdalomtól. Tian lerohant, hogy felsegítse.

– Mama, mama! Jól vagy? – Bűntudat fogta el, szíve is kihagyott egy ütemet, de nem törődött a mellkasában érzett fájdalommal, amely a karjában lévő idegekre is átterjedt.

Az egyre erősebb hangoktól Tírejusz tábornok felébredt, és a hálószobából kirontva azt látta, hogy legkisebb fia a feleségét ölelgeti a padlón, és segítségért kiabál.

– Papa, segíts! A mama lezuhant a lépcsőn, és megsérült a lába.

Ő csak döbbenten állt a lépcső tetején.

A nyugalmazott katonatisztet a földön fekvő felesége látványánál is jobban megdöbbentette, hogy a fia sápadt, sima arca hirtelen zöld árnyalatot vett fel. Erősen szorította édesanyja karját, ami arra utalt, mekkora fájdalmat okoz neki a hangos beszéd.

Tírejusz tábornok odarohant a telefonhoz, és mentőt hívott.

Most az anyán volt a sor, hogy karjába vegye a fiát, ahogy az lerogyott a padlóra. Lady Lalita szíve majd megszakadt, ahogy azt látta, hogy a fia lassan lehunyja szemét, arca pedig görcsbe rándul a kínzó fájdalomtól, miközben az inget markolja a mellkasán.

Az utolsó hang, amelyet Tian még hallott, mielőtt minden elsötétült előtte, a szívet tépő zokogás volt a füle mellett.

Ég veled, mama…

1. fejezet

A pénz hatalma mellé nem árt egy kis „csoda” sem. Habár Tian Szophadiszakult, a Thai Hadsereg nyugalmazott főparancsnok-helyettesének legfiatalabb fiát a szívrohama után azonnal kórházba szállították, és a sürgősségi osztályon visszarántották a halál széléről, az orvosok csapata arra a következtetésre jutott, hogy a szívizom már alig működik, mivel a fiatalember a végletekig túlerőltette szervezetét. Megmentésére az egyedüli lehetőség a szívátültetés.

A kórház sürgősen kapcsolatba lépett a Thai Vöröskereszttel, és csoda történt. A szervdonációs központ közölte velük, hogy egy donor alig egy órája hunyt el autóbalesetben. A vércsoport és a szövetek típusa megegyezik a fiatal egyetemi hallgatóéval, aki két évvel korábban került be az adatbázisukba.

Így hát a beteget, akit lélegeztetőgép tartott életben, sürgős szívátültetésre készítették elő. Lady Lalita és Tírejusz tábornok aggódva várakozott a helyiség előtt. Velük volt egy harmincvalahány éves nő is, akinek arca ragyogott a smink alatt, annak dacára, hogy nagyon aggódott csirkefogó öccse életéért.

– Több órába telik, hogy a műtét befejeződjön. Azt hiszem, hogy mindkettőtöknek inkább a váróteremben kellene várakoznotok. Valaki úgyis tájékoztat benneteket, amikor minden kész – indítványozta Pimprafa. Alig várta már, hogy lemoshassa arcáról a sminket.

– Hogy mondhatsz ilyet? Az öcséden éppen egy nagyon súlyos műtétet végeznek. Azt sem tudjuk, hogy egyáltalán túléli-e – feddte meg Lady Lalita középső gyermekét.

Pimprafa bosszúsan összeszorította a száját, és nagy, kerek szemét meresztve bekukucskált a zsúfolt műtőbe. Tíz év volt köztük, így a két testvér nem igazán állt közel egymáshoz.

Nem tudta, hogyan fejezze ki szorongását. Amikor találkoztak, állandóan panaszkodott az öccse helytelen viselkedése miatt, amely napról napra rosszabb lett, aminek mindig az lett a vége, hogy összevesztek.

– Ahogy akarod, mama. És most, ha megengeditek…

Megfordult, hogy távozzon, és nem is figyelt édesanyja rosszalló pillantására.

Öt óra telt el. A műtő előtt várakozó két embert aggodalom és kimerültség kerítette hatalmába. Amikor két mozgó árnyékot pillantottak meg az ajtó mögött, felugrottak, és megálltak a bejáratnál.

Pár perccel később kilépett a sebész főorvos, nyomában csapata tagjaival. Rámosolyogtak a reménykedő szülőkre.

– Ne aggódjanak! A műtét jól sikerült, de a betegnek öt-hét napig az intenzív osztályon kell még maradnia, hogy figyeljük, nem fertőződik-e meg.

– Azt mondja, hogy rendbe jön? – Lady Lalita szemében már könnyek gyűltek az örömtől, hogy a halál nem veheti el tőle a fiát.

– Ez már rajta múlik. Az élni akarása nagyon sokat számít, mivel a transzplantáció után egész életében az immunrendszert elnyomó gyógyszereket kell szednie, hogy a szervezete ne lökje ki az új szívet. Így könnyebben megbetegszik. Tehát még akkor is, ha újra normális életet kezdhet, jobban kell vigyáznia magára, mint egy átlagembernek.

A neves orvosi szakértő és professzor beszélt a transzplantáció utáni életről.

A páciens édesanyja elhallgatott. A fia életmódja alapján nem lehetett könnyen megígérni, hogy a lehető legtöbbet hozza ki az új életéből.

Mindettől függetlenül reméli, hogy Tian mindent megtesz, márcsak a „donor” emléke miatt is, aki már nem lélegzik, és nem élvezheti a földi életet.

Addig még sosem tudott olyan jól és mélyen aludni. Időnként, amikor már készült kiemelkedni az álmok világából, valami mindig visszahúzta. Tian vékony teste most lassan megmozdult az ágyon.

Világosbarna szeme kinyílt, és az arcát takaró vékony műanyag pajzson át körbepillantott a helyiségben. Az ágya melletti gépekhez és lélegeztetőberendezéshez kapcsolt csövek alapján sejthette, hogy hol van, habár csak akkor tért magához. Csuklójába sóoldat és vér intravénás csöveit kötötték.

A fenébe is, ez olyan, mint egy kórház…

Hirtelen teljesen felébredt.

Kórház… ezek szerint életben van!

A szívmonitorból jövő hang és a rendszertelen pulzus arra késztette az intenzív osztály ápolónőjét, hogy hívja az ügyeletes orvost, aki ellenőrizte a páciens állapotát.

– Khun{2} Tian, nyugodjon meg, kérem. Könnyedén lélegezzen!

A fiatal ápolónő számolta a lélegzetvételt, hogy a páciens követhesse az utasításait.

A fiatalember próbált engedelmeskedni, de a kísérlet kifárasztotta, mert mellkasában a „szíve” úgy dobogott, mintha nem is az ő testében volna.

Pár pillanat múlva az orvosságok hatni kezdtek. Tian lassan kiengedte a levegőt, de kimerült volt, mintha valami megerőltető fizikai gyakorlatot végzett volna.

– Mi történt? Arra emlékszem, hogy… – A torkából kijövő hang rekedtes volt, ami meglepte.

– Új szívet kapott, de ne aggódjon, minden jól ment. Most lábadozik. – A fehér nővéregyenruhát viselő nő bátorítón rámosolygott, majd megfordult, hogy beszámoljon az állapotáról az orvosoknak és az asszisztensnek, akik épp akkor érkeztek, és nem foglalkozott tovább a döbbent képet vágó pácienssel.

Tian pillantása lassan lejjebb csúszott a mellkasára, amely a légzéssel szinkronban emelkedett és süllyedt. Félt.

Bútupp, bútupp, bútupp.

Fülében hangosan ott csengett egy olyan szerv hangja, amely sűrűn összehúzódva vért pumpált a többi szervnek.

Egész testében megborzongott, és még a lábujja is elzsibbadt tőle, amikor rájött…

Ez nem az ő „szíve”!

A szívátültetés után az orvos alaposan megvizsgálta a pácienst, hogy nincs-e fertőzés, a szervezet befogadta-e az új szívet, majd elengedték, hogy otthon lábadozzon, de rendszeresen vissza kell mennie felülvizsgálatra és ellenőrzésre.

Három héttel azután, hogy Tian visszatért a halálból, megpróbálta elfelejteni, hogy a testében valami nem az övé. Időnként elfogta ugyan a kíváncsiság, hogy korábban kié lehetett a kapott szerv, de nagyon is jól ismerte a szervadományozással kapcsolatos szabályokat: a donorok és a recipiensek személyazonosságát nem szabad felfedni, nehogy később perelhessék egymást.

A világoskék kórházi köpenyt viselő fiatalember üres tekintettel bámult ki a nyitott ablakon, és beszívta a késő reggeli friss levegőt. A napfény megcsillant sima, világos bőrén, amely már nem tűnt annyira sápadtnak, mint korábban; rózsaszínű volt, ami azt mutatta, hogy a „szív” milyen jól szolgálja új tulajdonosát.

Tian lenézett a kezére, amely már nem volt vékony.
A kórház szigorú táplálkozási rendjének hatására egészségesnek tűnt, és többé már nem kell alkoholba és kábítószerekbe fojtania az aggodalmát. Hallotta, amikor a sebész főorvos azt mondta, hogy szerencsés, amiért fizikai állapotát megfelelőnek tartották az új szerv beültetéséhez. Kész csoda, hogy a műtőasztalra került, és ha tovább kellett volna várnia, a műtét nem lett volna sikeres a kockázat és a komplikációk miatt.

A mandulabarna szempárban mély szomorúság tükröződött, ahogy tulajdonosa szétnézett a VIP kórteremben, amely tele volt az osztálytársai és a tanárai ajándékaival. Személyesen azonban senki nem jött el hozzá. Nem hibáztathatta őket, mert ő volt az, aki hátat fordított nekik, még a legjobb barátainak is, rögtön azután, hogy kiderült a betegsége. Nem tudta elviselni a tudatot, hogy ők élvezik az életet, és szép jövő vár rájuk.

És mi van az utcai autóversenyeket folytató barátaival? Vékony ajka gúnyos mosolyra húzódott. Pusztán azért jöttek össze, hogy kifejezzék a társadalommal szembeni megvetésüket, azért nem meglepő, hogy igazi barátság nem is alakult ki köztük. Ő már túl gyenge volt a bajkeveréshez, tehát haszontalannak tartották a társaságban.

Rápillantott a faliórára, és tekintete elkomorult. Már sok idő eltelt. Édesanyja azt mondta, hogy csak egy pillanat, amíg beszél az orvossal. Félt, hogy valami nincs rendben a testében, és aznap már nem engedik haza.

Az ajtó mögül beszélgetés foszlányai hallatszottak, ami felkeltette kíváncsiságát. Felkelt az ágyból, maga után húzva az infúziós állványt. Elfordította a kilincset, résnyire nyitotta az ajtót, és előrehajolt, hogy hallgatózzon.

A főorvos arckifejezése feszült volt a szülei szavait hallva, de az orvosi magatartási kódexet követve határozott maradt.

– Nem árulhatom el önöknek. Ha a Vöröskeresztet kérdezik, ők sem fogják megmondani.

– Csak meg akarjuk hálálni a donornak, Adzsarn{3} Krit – kérlelte Lady Lalita. Tudta, hogy az adományozót a tiszta jó szándék vezérelte, de ő meg akarta köszönni neki azzal, hogy pénzt ad a családnak, hogy tudják, milyen nemes tett volt új életet adni valakinek.

A férfi nagyot sóhajtott. Megértette a tábornok és a felesége szándékát, de nem sokat tehetett.

– Nos, talán megadhatom önöknek az adományozást regisztráló egység nevét. Utána már csak önökön múlik, hogy mit tudnak kideríteni – adta be végül a derekát Krit doktor. Intett, és beterelte a szülőket egy másik helyiségbe, hogy ott folytassák a beszélgetést.

– A donor? – Tian vékony kezével a bal mellkasára csapott, amikor egy pillanatig szabálytalan szívdobogást érzett. Kikukucskált a résen, és azt látta, hogy két nővér beszélget.

– Te vagy Adzsarn Krit asszisztense. Tudod, hogy ki a donor? – kérdezte egy ápoló a mellette álló kolléganőjétől.

– Fogalmam sincs. Az Adzsarn senkinek nem mutatja meg a dokumentumokat. De a Vöröskereszt munkatársai, akik a szervet hozták, azt mondták, hogy olyan valakitől származik, aki ugyanazon a napon halt meg, amikor Tírejusz tábornok fiát felvették a kórházba.

Tian nagyokat nyelt. Homlokán izzadságcseppek ütköztek ki, és megpróbálta elfojtani izgalmát, hogy az új szívének ne kelljen erőlködnie… Azon tűnődött, joga van-e megtudni ezt az információt, vagy sem.

Mindettől függetlenül valami arra ösztönözte, hogy akarja megtudni azt, amit nem állna jogában tudni.

Szophadiszokulék tágas családi háza Bangkok szívében állt, egy gazdagok számára épített lakóövezetben. Tian korábban sosem volt három napnál hosszabb ideig távol az otthonától, és most úgy nézte a pompás kerttel körülvett hatalmas épületet, mintha még sosem látta volna. Izgatott volt, és boldog, hogy újra ott lehet, miközben eszébe jutott, hogy a földben is lehetne két méter mélyen.

Egy ápoló, akit segítségül fogadtak fel a gyenge beteg mellé, kisegítette a luxusautóból, és beültette egy kerekesszékbe. Elővigyázatosságból minden holmiját a földszinti vendégszobába vitték.

Szülei a harmadik évfolyam végén kérvényezték az iskolában, hogy halaszthasson egy évet, mivel az orvosok azt tanácsolták neki, hogy legalább három hónapig csak pihenjen, mielőtt folytatná a szokásos tevékenységeit.
Ő erre közönyösen vállat vont. Lehet, hogy egy évvel később végez, mint az osztálytársai, de életben van, és utána is viheti még valamire.

Lady Lalita belépett az ideiglenes hálószobába, mindent megvizsgált, és csak utána ült le fia mellé az ágyra. Megsimogatta selymes haját, amely most már természetes barna színében pompázott a korábbi, találomra kiválasztott vörös árnyalat helyett.

– Hívom a fodrászodat, hogy vágja le a hajad, kedvesem, és olyan remekül fogsz kinézni, mint korábban. – Boldogan elmosolyodott, ahogy az élet és az öröm jelét látta a fia arcán.

Tian válaszként bólintott, és az édesanyjára meredt. Hirtelen a szégyen hulláma söpört végig rajta, amikor rájött, hogy pusztán azért, mert nem volt kibékülve a saját sorsával, mennyire megsértette azt a valakit, aki egész idő alatt a legjobban szerette őt.

– Mama… – Kezét rátette az anyjáéra, amely sima volt, és meleg. – Dühös vagy rám?

Édesanyja gyengéden elmosolyodott.

– Magamra vagyok dühös. Ha jobban odafigyelek rá, miért betegeskedsz olyan gyakran, és orvoshoz viszlek, akkor sokkal korábban kezelhettek volna.

– Szívizomgyulladás volt… Még ha előbb észreveszik is, nem lehetett volna kezelni – nyugtatgatta az édesanyját, hogy egyikük sem hibáztatható.

– Örülök, hogy túl vagyunk rajta. Mostantól nagyon kell ügyelned az egészségedre. Hagyj fel minden olyan káros dologgal, ami árthat! – A dohányzásra és az ivásra gondolt, valamint a verekedésekre, amelyek miatt fiát az elmúlt két évben rendszeresen bevitték a rendőrségre.

– Tudom, tudom – felelte Tian bosszúsan, mert nem akarta, hogy a hibáira emlékeztessék. És akkor eszébe jutott valami.

– A donort illetően… – Alighogy kinyitotta száját,
a szavak a torkán akadtak.

– Igen? Mi van a donorral, édesem? – Anyja oldalra döntötte fejét, és azon tűnődött, hogy fia miért hallgatott el olyan hirtelen.

Tian összeszorította a száját, és megrázta fejét.

– Semmi. Neked is pihenned kéne. Most aludni akarok. Ezek a gyógyszerek elálmosítanak – váltott témát gyorsan.

– Igen, pihenj egy kicsit, aranyom. Megmondom a szolgának, hogy adjon neked vacsorát, amikor felébredsz. – Takarót terített rá, majd csendben kiment a szobából, hogy a fia nyugodtan pihenhessen.

Ahogy az ajtó bezárult, Tian kinyitotta szemét, és összehúzta a szemöldökét. Kedve lett volna arcon csapni magát, amiért majdnem kicsúszott a száján a kérdés, amelyet nem szabad feltennie.

Még akkor is, ha sosem tudja meg, hogy kié volt ez
a szív, nyugodtan folytathatja az életét.

De mi van akkor, ha „megtudná”?

Változna bármi?

Egy hónapja és pár napja jött haza. Egy táplálkozási szakember ügyelt rá, és egy gyógytornász segített neki a megfelelő gyakorlatok elvégzésében. Már sokkal erősebbnek érezte magát. Izzadság szivárgott a hajából, amelyet most rövidre vágatott, így jobban látható lett az ovális, sima arca, és újra úgy nézett ki, mint elsős korában.

Most éppen edzőruhát viselt, és több mint fél órája használta a futópadot, felváltva futott és gyalogolt. Egy hónapja már tíz perc edzés után összeesett volna.

A DVD-kkel és videójátékokkal teli hűvös, légkondicionált helyiséget picike edzőteremmé alakították át. Mindenütt új edzőfelszerelések voltak, és a látvány meglepte azt a valakit, aki kopogás nélkül nyitott be.

Egy vastag, szögletes szemüveget viselő jóképű, fiatal férfi bosszúsan, egyszersmind csodálattal rázta meg fejét. Tian nem is lenne a Szophadiszakul család tagja, ha nem törekedne a maximumra. Hátulról megnézte a futópad kapcsolótábláján lévő órát, és az edzést végző fiúról levette a fülhallgatót, amelyből hangos zene szólt.

– Itt azt írják, hogy „az edzés ne tartson napi 30 percnél tovább”. – Meglengtette a testmozgással kapcsolatos utasításokat tartalmazó papírlapot a lábadozó előtt.

– P’ Taj{4}… – Tian meglepve vonta fel a szemöldökét a nagyon közeli barát láttán. Tajcsin hatodéves orvostanhallgató volt az egyetemén,  apja jobbkezének, a vezérkari főnöknek a fia.

A látogató megnyomta a kikapcsoló gombot.

– A túlzásba vitt edzés nem gyógyít meg két nap alatt. A szívednek is megterhelő.

Tian vállat vont. Jó, abbahagyja. A vállán lévő törülközővel letörölte arcáról az izzadságot.

– Lady Lalita kérte, hogy gyere el hozzám? – kérdezte. Tajcsin nem sokkal volt idősebb nála, ellentétben az igazi testvéreivel, ezért az édesanyja kisgyerekkoruktól nógatta, hogy vigyázzon a legkisebb csemetére.

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Ha nem szól semmit, akkor is eljöttem volna, hogy meglátogassalak. – Tajcsin egy másik tartomány kórházában volt szakmai gyakorlaton, ezért nehezen talált rá időt, hogy visszajöjjön Bangkokba.

– Most meddig maradsz? Ki tudsz innen vinni holnap? Unom már, hogy folyton csak itthon vagyok. – Nem akart sok kellemetlenséget okozni fogadott bátyjának, de csak Tajcsin, az anyja teljes csodálatát és bizalmát élvező segítőkész orvostanhallgató kaphat engedélyt, hogy kivihesse őt a külvilágba. Nem értette, hogy édesanyja miért fél annyira, hogy elkap valamilyen fertőzést.

– Elcseréltem a műszakomat, így van pár szabadnapom. Megkérem az anyukádat – felelte biztatón a fiú. Régóta nem látta a barátját ilyen jó kedvűnek. Az utolsó pár évben egy-egy percnél tovább szinte nem is tudott beszélgetni Tiannal. Annyi szomorúság tükröződött abban a szép tekintetben, hogy szinte minden életkedve elment tőle.

– Egyedül jöttél? – Tian belekortyolt egy üveg vízbe, miközben a választ hallgatta.

– Nem, a papámmal vagyok. Néhány fontos dokumentumot kell átadnia.

– Mivel kapcsolatban?

Tajcsin megrázta fejét, és a homlokát ráncolta.

– Gőzöm sincs. Miért kérdezed?

– Csak kíváncsi voltam. – Tian úgy tett, mintha az egész nem is érdekelné, de sejtette, hogy Phiten ezredes, Tajcsin apja, miért látogatja meg aznap az apját. Családja számára ő jelentette a problémák megoldását, akármiről volt is szó. Valamelyik évben számtalanszor tette le az óvadékot Tianért.

– Most lezuhanyozom, utána beszélgethetünk – váltott témát, mielőtt éles eszű barátja gyanút fogna.

– Beszélnem kell veled valamiről. Találkozunk a kerti pavilonban – kiáltotta a leendő orvos a távozóban lévő barátja után.

Tajcsin elővette a legbarátságosabb arckifejezését, és kellemes hangján addig könyörgött, amíg Lady Lalita megengedte, hogy egy napra kivigye a barátját, aki így két hónap után először mozdulhatott ki otthonról. Tian kifakult farmert és kézzel festett bő, élénk színű pólót viselt. Rövid, barna haját bezselézte, kifejezetten jó hangulatban volt.

Édesanyjáéra emlékeztető ovális, formás arca kipirult, mutatva, mennyit javult az egészségi állapota. Rámosolygott a képmására a tükörben, és örült az új életnek, amelyet kapott.

Az ajtón kopogás jelezte, hogy barátja visszatért.
Ő felkapta hátizsákját, amikor Tajcsin a választ meg sem várva kinyitotta az ajtót, és kitörtek belőle a szavak:

– Készen vagy? Gyere, siessünk, mielőtt anyukád meggondolja magát.

– Oké, oké, készen vagyok. Menjünk! – Megragadta a leendő orvos karját, és szinte kilökte őt az ajtón, mivel aggódott, hogy esetleg visszavonják az engedélyt.

P’ Taj végül elvitte ebédelni egy elegáns bevásárlóközpont éttermébe, a belvárosban. Utána ő sorra látogatta a drága üzleteket, és az volt a szándéka, hogy a hitelkártyáján lévő összeg alapos megcsapolásával új ruhákat vásárol magának.

A Vans bőrből és vászonból készült piros edzőcipői kifejezetten klassznak tűntek, akárcsak az Armani korlátozott számban kapható bőrövei.

Tajcsin, aki az elképesztő áron vásárolt cuccokkal teli bevásárlószatyrokat vitte, kétségbeesetten rázta meg fejét, amikor Tian vékony alakját megpillantva azt látta, hogy barátja belép a Salvatore Ferragamo üzletbe. Tian felvett egy sötét üvegű napszemüveget, amely illett fiatalos arcához, és megfordult, hogy kikérje a barátja véleményét.

– Hogy nézek ki benne, P’ Taj?

Amaz elvigyorodott, és úgy érezte magát, mint egy csábító, aki vásárolni viszi a nőcskéjét. A különbség csak az, hogy ebben az esetben a „nőcske” egy multimilliomos, aki a csábítót is megkérdezi, hogy akar-e valamit.

– Kifejezetten jól – felelte felemelt hüvelykujjal.

Tian egy kézmozdulattal mutatta a személyzetnek, hogy „megveszi”.

– Biztos vagy benne, hogy nem kérsz semmit? Éppen most szabadítottál ki abból a börtönből – tette hozzá tréfásan.

Tajcsin elnevette magát.

– Nem, tényleg nem kell semmi. Nagyon elégedett vagyok azzal, amit a piacokon meg tudok venni.

A szép, mandulabarna szempár az idősebb fiúra irányult.

– Most bizonyára gúnyolódsz, de nem érdekel. Rengeteg pénzem van. – A felső tízezerbe tartozó fiatalember közönyösen vállat vont.

– Tudom, hogy bőven van – az ideiglenesen hordári feladattal megbízott Tajcsin felemelte a bevásárlószatyrokat –, de nem a márkás holmikat árusító boltokat kellene gazdagítanod vele. Elviszlek egy olyan helyre, ahol hátrányos helyzetű gyerekek érdekében tehetsz valamit, és így elismerést szerezhetsz magadnak.

– Akkor már inkább tenném a pénzem bankba. Ezek a menhelyek túl cikisek nekem. Ha csak lehet, nem mennék oda – mondta Tian és aláírta a közel húszezer bathról szóló hitelkártya-bizonylatot.

Tajcsin csüggedten nézett a korábbi tábornok fiára. Hibáztatni azonban igazából nem tudta, mivel Tian egyszerűen csak egy elkényeztetett gyerek.

– Hogyan szerezhetsz magadnak elismerést, ha nem tudsz lemondani saját kényelmedről?

– Ki mondta, hogy elismerést akarok? – Tian dacosan felemelte az állát. – Abba tudnád hagyni ezt a sok hülyeséget? Nem hiszek jóban vagy rosszban. – Nem értette, miképp okozhat boldogságot, ha valaki másért tesz valamit, vagy lemond valamiről.

Tajcsin megadó mozdulattal felemelte kezét, és témát váltott.

– Éhes vagy? Van valami, amit kívánsz?

– Japán ételt.

– Rendben van, akkor menjünk a szokásos éttermünkbe? Meghívlak, de csak azután, hogy átvettem a könyveket, amelyeket egy negyedik emeleti boltban rendeltem meg.

Tian engedelmesen bólintott. Annyira éhes volt, hogy már fájt a gyomra. Amikor megérkeztek az óriási könyvesboltba, ott már neki magának kellett vinnie a bevásárlószatyrokat. Letette őket egy sarokban, és újságokat nézegetett, amíg a barátját várta.

Találomra megnézett pár címlapot, és tekintete megállapodott egy kéthetente megjelenő bulvárlapon, amely hírességekről közölt írásokat. A főcím egy híres, országszerte sok műhelyt fenntartó aranyműves család fiának az autóbalesetéről szólt. A balesetben két hónappal korábban meghalt valaki, de úgy tűnt, hogy a történteket eltussolták, mivel a rendőrséget lefizették.

A rendőrségi fényképen az elkövető arca csak homályosan látszott, mintha az újság csak célozni akarna a személyazonosságára. Tian felkapta az újságot, és lapozott benne. Ahogy elolvasta a részleteket, hirtelen elsápadt, homlokát izzadság verte ki, és szíve is hevesen dobogott mellkasában.

Felugrott, amikor egy nagy kezet érzett a vállán. Tajcsin fogadott öccse hamuszürke arcára meredt, és tekintete elkomorult.

– Jól érzed magad? Elképzelhető, hogy túl sokat sétáltál és most fáradt vagy? Bevetted az orvosságokat, ugye?
– A leendő orvos aggódó kérdések egész sorát tette fel.

Tian egy pillanatig csak döbbenten állt, majd sikerült kipréselnie magából a szavakat:

– Kisebb hasmenés fogott el, és be kell mennem a mosdóba. – Nem is várt a barátjára, visszatette az újságot
a polcra, és nagy léptekkel kiment a könyvesboltból.

Megcélozta a legközelebbi mosdót, és gyorsan bezárta maga mögött az ajtót. Elővette telefonját, végignézte a nevek jegyzékét, és felhívta az autóversenyeket tartó bandából annak a fiúnak a számát, aki a barátja volt, és közelebb állt hozzá, mint a többiek.

Pár pillanattal később már meg is hallotta az ismerős hangot, és beszélhetett.

– Tal? Én vagyok az, Tian.

– Hé, mi van veled? Jól vagy már? Sajnálom… hogy nem látogattalak meg. Apám hosszabb időre külföldre küldött, és csak pár napja jöttem vissza Thaiföldre.

– Már sokkal jobban érzem magam. – Tian egy pillanatra elhallgatott, majd belekezdett abba, ami végig ott motoszkált a fejében. – Térjünk rá a lényegre! Tudsz bármit Viszanu balesetéről?

– A fenébe is, hogyne. Mellette száguldottam az utcán, de nem én voltam az a szerencsétlen flótás, aki elütött valakit.