Borítószöveg

És abban sem voltam biztos, hogy a szerelem egyáltalán létezik, legalábbis abban a formában, ahogy számon van tartva. Gyerekkorban a Mikulásban, a Jézuskában, a Fogtündérben és a Rézfaszú Bagolyban hiszünk, később meg olyan fogalmakban, mint például a szerelem. Pedig ezt is csak kitalálták, hogy az unatkozó úri kisasszonyok fűzővel megnyomorított testében megfelelően keringjen a vér. A szerelem csupán vágyálom, bájos verejtékezés, romantikus formába öltött igyekezet, mézzel töltött, gömbölyű, puha hólyag, ami elnyomja a józan észt és a kritikai szellemet, miközben egyre csak dagad, dagad és dagad... A legősibb és legravaszabb marketingfogás, hogy ne legyen kedved felhúzni magad az első fára, hogy elhidd, van értelme a létnek, még annak ellenére is, hogy a legtöbbször pont a szerelem miatt szemezel a legvastagabb ággal, ami elbírja a szenvedéssel terhelt seggedet.”

Szonja, a fővárosba költözött alföldi lány az apjának mesél az életéről. Ami nem olyan egyszerű, ugyanis egyéves volt, amikor a férfi elhagyta a családját, és csak annyit tud róla, hogy szerette a Rolling Stonest. Hogyan lehet a legintimebb titkainkat is megosztani egy olyan szülővel, akit hiába szeretnénk közel tudni magunkhoz, teljesen idegen nekünk? Hogyan próbálhatjuk megismerni önmagunkat egy ismeretlen emberen keresztül, ha az ráadásul úgysem válaszol semmire, akár kérleljük, akár szidjuk?

Miközben a Stones zenéjétől kísérve Szonja rajongva habzsolja a szépséges Budapestet, és egyik balszerencsés szerelmi kalandból a másikba evickél, mégis mesél, őszintén és szókimondóan: csalódásokról és örömökről, bizarr élményekről és sorsfordító találkozásokról, de még arról is, hogy a szexuális élete finoman szólva sem problémamentes. „I can't get no satisfaction...” – Ám egy talpraesett fiatal nőnek semmi sem lehetetlen, főleg, ha van egy őrangyala, aki időnként átsegíti az effajta gondokon...

Szilágyi Zsófia Emma regénye kínzó hiányokkal – elsősorban az apa és a szerelem hiányával – vet számot, és teszi mindezt játékosan és szórakoztatóan. A Szonja izgalmas ötletek magával ragadó áradata, ahol a privát szorongások a mindennapok kollektív abszurdjával keverednek, és a legválságosabb pillanatokat is áthatja a boldogság akarása és az (ön)ironikus humor.

© 2022 Szilágyi Zsófia Emma

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Borítóillusztráció © Boris SV/ Moment/Getty Images

Szerzőfotó © Tillai Tamás

ISBN 978-963-620-018-3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

You can’t always get what you want

Valami hatalmas botrány, szenzáció kellett volna. Valami igazán nagyot kellett volna villantanom neked. Ha mondjuk megtudtad volna, hogy lefeküdtem Mick Jaggerrel, felkapod a fejed? A hírre, hogy a lányod vele jár? Felkeresel? Legalább akkor, amikor a világ sok millió Stones-rajongójának a szeme irigyen rám szegeződik: Jagger nőjére. A kiváltságosok egyikére, akire a rocksztár felfigyelt. Te is felfigyeltél volna rám, mondd?

Még az is lehet, hogy halál büszkeséggel töltött volna el, mert egy kicsit a saját érdemednek tudod be, hogy privátban élvezhetem a kedvenc zenekarod frontemberét, a félelmetes lendületét, dinamikáját, hogy bármikor megérinthetem a csípőjét, amivel a koncerteken hipnotizálja a nőket, hogy birtokolhatom egy részét annak a hipersztárnak, aki mindenkivel elhiteti: őt teljesen más anyagból gyúrták, mint egy földi halandót, hogy kedvemre körbenyalhatom azt a szájat, amiről a logót mintázták, hisz nem véletlen az a piros, húsos Rolling Stones-nyelv, az az ember egy nagy száj, egy óriási, izmos nyelv, a logó az ő kontrollálatlan mimikájának vörösen lángoló csúcsa, az a fickó ennyi idősen nem kockás plédbe bugyolálva, hintaszékben ücsörögve, az aspeni villájának ablakából csodálja a hegyeket két katétercsere között, hanem még mindig a színpadon ugrál, miközben anyák, lányok, unokák bugyija ázik át, amint meglátják őt… És ő engem akar.

Kíváncsi lettél volna rám, mondd, ha megsúgom egy bulvármagazinnak, hogy érthetetlen, miért keresik még ma is az élet elixírjét, mikor 1943. július 26-a óta felesleges tovább kutakodni, mert Jagger vére a halhatatlanság, hogy ennek a metafizikai lénynek még a húsa is más ízű, hogy minden reggel megcsapolom őt, és lehörpintek fél deci Dzsegi-vért, és azzal hencegek a kamerák előtt, hogy elég csak hozzányúlnom, és a testem máris láncreakcióba lép önmagával, és tíz, de inkább száz, nem is: ezer másik nő helyett élvezek?

Érdekeltelek volna, apa?

2

I was born in a crossfire hurricane
And I howled at my Ma in the driving rain

Itt ülök a laptopom előtt 2018 utolsó hetében, egy olyan év kapujában, amiről úgy sejtem, minden eddiginél különlegesebb lesz – hogy jobb-e vagy rosszabb, nem tudhatom, azt viszont igen, hogy mielőtt elkezdődik, szeretnék minél többet megosztani veled eddigi huszonegy évemből, különös tekintettel a legutóbbi, sorsfordító nyárra. Annyi mindent szeretnék elmondani neked, apa, de hirtelen fogalmam sincs, hol is kezdjem…

Kezdem hát az elején.

Gyerekkoromban fel sem fogtam, mit jelent, ha valakinek nincs apja. A szót sem tudtam senkihez, semmihez sem kapcsolni, nemhogy dühöt vagy csalódottságot éreztem volna, amiért alig egy évvel a születésem után elhagytál minket.

Sokáig minden szimpatikusnak talált idegen férfit próbáltam megfeleltetni az „apa” szónak. „Apa-e?”, kérdeztem anyát, amikor szembejött egy érdekes alak az utcán. Nem tudtam, hogy néz ki az apa, az apa misztikum, az apa csupa rejtély; az apa bújócskázik, meg kell érte dolgozni, hogy megtaláljam, az apát ki kell érdemelni. Szeged terei, fás utcácskái, kisboltjai, buszai, az egész város a játszóterem volt, ahol apát kerestem. Izgatott voltam: mikor bukkanok rád? És éreztem, ha megtalállak, az nagyon jó lesz.

A képeskönyvekben az apákat olyan „apásan” ábrázolják: kedvesen mosolygó anyukával és legalább egy kisgyerekkel. Nem is értettem, miért nem engedi anya, hogy csatlakozzunk egy-egy ilyen sétálgató trióhoz az utcán, mikor a képeskönyv szerint minden stimmelt. Igaz, akkor meg két anyukám lett volna. Ez kicsit összezavarta a fejem. De két anyuka és egy apuka jobb, mint egy anyuka és nulla apuka. Később aztán megtanultam: az anyukával babakocsit tologató férfi is apuka ugyan, csak nem az enyém. Így minden olyan férfi, aki kisgyerekkel sétált, vagy kéz a kézben andalgott egy fiatal nővel, kikerült a látómezőmből.

De nem keseredtem el nagyon, mert épp ekkortájt új óvó bácsi érkezett az óvodába. És amikor először megpillantottam, a boldog felismerés lendületével odaszaladtam hozzá, belecsimpaszkodtam a nadrágja szárába, a szemébe néztem, és határozottan kijelentettem: apa. Majd követeltem, hogy öleljen meg, mire lehajolt, és átölelt. Nagyon jólesett. Még az sem szegte kedvemet, amikor anya otthon elmagyarázta, hogy az óvó bácsi sem az apám. Nem érdekelt, egyik fülemen be, a másikon ki. Találkoztam apával, és pont így képzeltem el őt is és a pillanatot is. Persze gondolkodóba ejtett, miért ölelgeti éppúgy a többieket az oviban, mint engem, miért olyan kedves és segítőkész velük, mikor ő az én apám. De inkább büszke voltam, mint féltékeny. Örültem, hogy az apukámat ennyien szeretik. Mert egy apa ilyen, egy apának ilyennek kell lennie.

Aztán ahogy nőttem, egyre többet gondolkodtam, végül olyan hat-hét éves forma lehettem, amikor arra jutottam, azért hagytál el bennünket, mert valami rosszat csináltam.

Ezért azzal büntettem magam, hogy ha bármi zavart, netán fájdalmat okozott, nem szóltam róla anyának. Engedtem, hogy az új ruha címkéje pirosra dörzsölje a nyakamat, és egyszer sem nyúltam oda, hogy enyhítsek az állandó viszketésen, vagy amikor anya hajmosás közben kérdezgette, nem túl forró-e a víz, soha nem vallottam be, hogy valójában egyáltalán nem esik jól. Gyakran harapdáltam vagy csipkedtem a számat, egészen addig, amíg ki nem sebesedett vagy be nem lilult. Végül ezzel felhagytam, mert anya majdnem bajba került miattam. Hiába magyarázta az óvónőknek, hogy valószínűleg keringési problémáim vannak, nem hittek neki.

A tudatos kínzások mellett nem szűkölködtem lidérces álmokban sem. Előfordult, hogy az éjszaka közepén sírva keltem fel, mert a nyakamon erős szorítást éreztem.

És ha hiszed, ha nem, ezekre mind emlékszem.

Emlékszem az oviban történtekre, és az önsanyargatásaimra is.

Ahogy arra is, amikor nyolcévesen az apakeresés már egészen komolyra fordult. Megragadta a fantáziámat egy újságcikk, amire anya egyik magazinjában bukkantam rá. Akkor már folyékonyan olvastam, a felnőtteknek való szövegekkel is egész jól elboldogultam. A cikk ugyan tele volt olyan tudományos és idegen kifejezésekkel, amiket egyáltalán nem értettem, de annyit sikerült belőle kihámoznom, hogy a szülők megérzik, ha a gyermeküket veszély fenyegeti, különösen a lányos apák. Ezt akkor úgy képzeltem el, mint a delfinek tájékozódását a vízben: egyfajta ultrahangot bocsájtanak ki, ami segíti őket a zsákmány méretének és távolságának felmérésében.

Ebben a láthatatlan visszhangban reménykedtem, amikor Szeged utcáin ki akartam hívni magam ellen a sorsot. Este megvártam, amíg anya elalszik, és akcióba lendültem. Nekiiramodtam a városnak, mert a fejembe vettem, hogy végigmegyek azokon az utcákon, amik nappal sem túl bizalomgerjesztőek. Mars tér, Boros József utca, Kálvária tér, a Katona József utcán végig, Cserepes sor, át Móravároson, egészen a Napfényparkig, majd vissza, vagy ameddig csak bírom szusszal. Nem arra számítottam, hogy véletlenül összefutunk, hanem hogy ezeknek az idegen és veszélyes pillanatoknak a hullámai megmozdítanak benned valamit. És bárhol is legyél, valahogy felém sodornak majd.

Naná, hogy nem sodortak.

Ugyanakkor, ahogy esténként kóboroltam, az adrenalinlöket minden fokozatát megtapasztaltam. Persze akkor még nem voltam tisztában ilyen fogalmakkal, csak azt éreztem, hogy egy-egy pillanatban majd szétpattan a halántékom. Egy idő után azonban a kiélesedő érszékszerveimnek köszönhetően nemcsak az utcaképeket, hanem minden mozgást és neszt be tudtam azonosítani. Amellett, hogy pontosan tudtam, hány lépés az egyik sarok a másiktól, egyik kisbolt a másiktól, egyik kávézó a másiktól, hány kuka van egyik és másik ház előtt, megjegyeztem, milyen plakátok vannak a hirdetőtáblákon, a házak falán, miket reklámoznak a kirakatokban, és hogy hány másodpercet kell várni egy-egy piros lámpára, míg zöldre nem vált. Azzal szórakoztam, hogy egész utcaszakaszokat tettem meg becsukott szemmel, és megtippeltem, hol járhatok. Csak az volt a baj, hogy egy idő után már egyáltalán nem aggódtam. És mivel te végül nem jöttél, jól megharagudtam magamra. Azt hittem, azzal, hogy minden félelmem elillant, megzavartam azokat a bizonyos hullámokat, így felhagytam az esti kóborlással.

Néhány hónappal később egy fiatal lány viszont épp ezeknek a veszedelmes hullámoknak vált az áldozatává, amikor egyik este a Cserepes soron tartott haza. Akkor nagyon megrémültem, főleg azért, mert megláttam anyámon, ő is mennyire megijedt. Bele se gondoltam, milyen szenvedést okoztam volna neki, ha megtudja, hogy hónapokon át esténként a sötét utcákat róttam. Vagy micsoda fájdalmat élt volna át, ha ő az a szülő, akivel közlik: megerőszakolták és megölték a lányát.

De tudod, mi az érdekes? Mindezek ellenére sokáig valami hálaféle is dolgozott bennem, amiért az engem ért veszteségeket pajzsként használhattam. Rendesen felvérteztél, meg kell mondanom. Kialakult egyfajta immunitásom a világgal szemben, az apró-cseprő bajok meg sem kottyantak, de a zűrösebb helyzeteket is gördülékenyen vettem. Beoltva éreztem magamat minden kártékony tényező ellen, és ez hihetetlenül megnyugtatott. Ki ne akarná a legelején letudni az élet összes fájdalmát, hogy aztán a múlt és a jövő közé vastag vonalat húzva ha nem is boldogan, de kétségtelenül felkészültebben éljen tovább? Lepergett rólam minden, ami más tinédzserben örökre nyomot hagyott volna. Túl kövér vagy, túl sovány vagy, túl szép vagy, túl csúnya vagy, annyira stréber vagy, alulteljesítesz stb. Semmivel nem lehetett elkeseríteni. Tettem rá, mit mondanak rólam, és arra is, szeretnek-e vagy sem, hiszen semmi sem tudta megközelíteni azt az érzést, hogy nincs apám. Azt az energiát pedig, amit nem kellett önmagam megóvásába fektetnem, azok támogatására fordítottam, akiknek szükségük volt rá. Ha valakit bántottak a környezetemben, nem mindig tudtam ugyan a védelmére kelni, de szívesen meghallgattam bárkit. Habár mindig is gyanúsak voltak nekem a szív emberei, akik törődő szavaikkal, nagylelkű tetteikkel állandóan mások lelkiismeretének kapuján zörgetnek, mégis beálltam közéjük, amikor valakinek szüksége volt rám.

Aztán ez a pajzs egyre inkább hozzám nőtt, és masszív, tüskés páncéllá vált.

Tizenhárom éves voltam, amikor Márkkal, egy általános iskolai osztálytársammal moziba mentünk. A film előtt sebtében elintéztem a mosdót, és mire visszaértem, már ott állt, kezében két doboz popcornnal. Szó nélkül sarkon fordultam és elfutottam. Azt gondoltam: hülye ez? Csórónak néz? Van nekem zsebpénzem, menjen a fenébe a lekezelő gesztusaival.

Úgy egy évvel később egy Botond nevű srác udvarolgatott nekem. Rengeteget kóricáltunk a városban, ücsörögtünk vagy malmoztunk a Tisza partjánál. Dacára annak, hogy semmi rendkívüli nem történt, jól éreztem magam vele. Ő az a típusú srác volt, akibe illik beleszeretni. Tisztességtudó és nagyon kedves. Bátorítottam, hogy matasson a szoknyám alatt. Pedig én is éppolyan kínosan éreztem magam, mint ő, amikor remegő ujjaival képtelen volt megtalálni azt, amiért a keze felfedezőútra indult. Az is megfordult a fejemben, hogy vele kellene elveszítenem a szüzességemet.

Annyira egy hullámhosszra keveredtünk, hogy ezt meg is sejthette, mert megajándékozott egy rakat Nobilis édességkülönlegességgel. Volt benne tejcsokoládés almaszirom, étcsokoládés-mézes dió, joghurttal és fehér csokoládéval bevont aszalt meggy, kakaóporos és karamellás mandula, és mindezt egy csodaszép bordó dísztáskában nyújtotta át nekem.

Azon nyomban szakítottam vele. Nem lehettem egy olyan fiú barátnője, aki képes ennyire zavarba hozni.

Semmit nem tudtam elfogadni tőlük. Kezelni sem tudtam az ilyen helyzeteket, görcsbe rándult a gyomrom, valahányszor egy fiú fizetni akart helyettem, vagy akármilyen, számomra kódolhatatlan gesztust tett. Ilyenkor az állatvilágból öröklött önvédelmi reakciók valamelyikét alkalmaztam: mivel nem tudtam kaméleon módjára álcázni magamat, a halottnak tettetés pedig nem tűnt célravezetőnek, maradt a felborítás, megütés, megharapás.

Na jó, általában csak némi magyarázkodásnak szánt hebegés-habogás után eliszkoltam. Egyetlen alkalommal löktem fel egy srácot, azt is csak azért, mert elállta a menekülési útvonalamat.

Nem tudom, mekkora kárt okozhattam ezeknek a fiúknak a lelkében, mennyire zavarhattam össze őket a reakcióimmal, és hány lány értetlenkedhet most amiatt, mert nem kap ezektől a fiúktól egy szál virágot, csokit vagy bármi mást.

Mindezekkel, amiket most elmeséltem, csak arra akartam kilyukadni, hogy végső soron akkor még sem előnyét, sem hátrányát nem éreztem annak, hogy nem vagy velünk. Le is vehettelek volna a napirendről, mert nekem a nemléted volt a normalitás. Egy dolog volt csupán, ami megakadályozott abban, hogy túl tudjak lendülni rajtad: hogy anya továbbra is egyedül volt.

Talán ígértél neki valamit?

Mivel lehet valakit ennyi ideig hitegetni?

Mit tudhattál, ami miatt ennyi ideig bízott abban, hogy visszajössz?

Ha egyáltalán ebben bízott. Vagy csak reménytelenül szeretett, és emiatt nem tudott más férfira ránézni? Számtalanszor meg akartam tőle ezeket kérdezni, de úgy éreztem, minden egyes kérdésem csak újabb évvel toldaná meg hiábavaló várakozását. Nagyon keveset beszélt rólad, szemlátomást hamar kifogyott azokból az emlékekből, amik nem okoznának neki fájdalmat. Ugyan soha nem mutatta ki, de még egy kisgyereknek sem kell agyonmonitoroznia a saját anyját, hogy észrevegye, ha valami baja van. Mindazonáltal ha mást nagyon nem is, annyit egy gyengébb pillanatában sikerült kihúznom belőle, hogy zenész vagy. Legalábbis akkor az voltál, amikor anyával megismerkedtetek, és volt egy helyi rockzenekarod is – valami szörnyen klisés bandanevetek volt, amit azzal a lendülettel el is felejtettem. Egyetlen fotó maradt meg rólad, azon épp gitároztál. Azért a múlt idő, mert el akartam rejteni, ezért eldugtam. Csak nem a szennyesládába kellett volna… Anya a ruhákkal együtt a fotót is kimosta, menthetetlenül szétázott, darabjaira mállott szét. Így az arcodra már egyáltalán nem emlékszem. Anya viszont esküszöm, hogy megkönnyebbült ettől. Mindenesetre ez a rockzenekarosdi volt az utolsó információ veled kapcsolatban, mert akármit is érezhetett irántad anya, szomorúsággal elegy szeretetet, kiábrándultsággá tompított haragot, vagy esetleg mindkettőt, egy idő után egyre határozottabban, hovatovább ingerültebben hárította el a rád vonatkozó faggatózásomat. Így nagyjából tizenkét évesen felhagytam a kérdezősködéssel, és a későbbiekben sem erőltettem, bármennyire is szerettem volna.

Mivel anyánál áthatolhatatlan falakba ütköztem, később, amikor megkaptam az első laptopomat, keresgéltelek az interneten is. De a kutakodás, tekintve, hogy a célszemély a negyedik leggyakoribb magyar vezetéknév tulajdonosa, nem sok eredményt hozott. Illetve de, épp ez volt a probléma.

Tudod, hány találat van a nevedre? Átkozottul, mocskosan, gyalázatosan sok!

A keresztneved sem könnyítette meg az ügyet… Mázli, hogy a tieddel ellentétben az enyém legalább valamelyest különleges. Nagyon szeretem a Szonjának a hangzását, és azt is, ahogy az „n” és a „j” betű összeolvad a számban, ahogy a nyelvem hozzápréselődik a szájpadlásom hátsó részéhez. És mindenki másnak is, ha kiejti a nevemet. Palatális betű, vagy mi a fene… Azt nem tudom, mennyi közöd van a keresztnevemhez, de ha elcaplattál anyával egy okmányirodába, hogy elismerd az apaságot, a Szonja akár a te ötleted is lehetett. Ezek azért komoly erőfeszítések! Csak az értelmét nem látom. Ahogy annak sem, miért éltél velünk egy évet, ha utána meg eltűntél. Utólag belegondolva, talán jobb lett volna, ha egyáltalán nem veszel részt az életünkben. Mert besikerül egy baba, előfordul. De ha már megesik, utána is vannak lehetőségek. És nem arról beszélek, hogy feltétlenül el kellett volna vetetni engem. Csak hagytál volna minket békén. Nem egyedi eset, ha egy szülő egyedül neveli a gyerekét. Senki nem kérte, hogy próbáld ki az apaságot. Elhiszem, hogy elsőre milyen izgalmasnak tűnhetett egy kisbaba, de ez nem így megy. A szülővé válás döntés kérdése. Egyszeri és örökre szóló. Vállalod vagy nem vállalod. Nincs hét- meg harmincnapos próbaverzió, nincs licensz időszak. Te engem kipróbáltál, aztán meggondoltál. Vagy egyszerűen nem váltam be. Csalódást okoztam, mondd? Nem így képzeltél el? De minden csecsemő egyforma az első egy évben. Kicsi, vörös, hurkás vérzacskók. Szuszognak meg ilyenek. Mi a fenével okozhattam volna csalódást neked? Többet szartam? Többet ettem? Sírtam, vinnyogtam? Anya azt mondta, jó baba voltam; nem jártam nyűggel. Meg egyáltalán, hogy tudtam volna bármi olyat csinálni, ami neked ne tetszett volna, mikor itt sem voltál? Igazából meg sem érkeztél hozzám…

Egyszóval letettem arról, hogy egy olyan fantáziátlan nevű fantomot üldözzek, aki csak átsuhant az életemen. Meg hát apa nélkül is nagy karriert lehet befutni, lásd Jézus vagy Darth Vader. Azt meg majd az idő eldönti, hogy melyik oldalra állok.

Na de haladjunk is azért, mert nagyon sok mindent szeretnék neked elmesélni.

Például azt, hogyan vesztettem el a szüzességemet tizenhat évesen.

2013 – ezzel a vérvörössel írt évszámmal vette kezdetét hányattatott szexuális életem krónikája.

A srác döbbenetesen jól nézett ki, mintha fogták volna a fiatal Clint Eastwoodot és a fiatal Jeremy Ironst, belepakolták volna őket egy dobozba, rá egy kis csillámpor, egy kis bikanyál, és miután jól összerázták az egészet, voilà, már el is készült Albert Levente. Sokat szemeztünk, de egyikünk sem szólította le a másikat. Egészen addig, amíg egy buliban mellém nem keveredett, és néhány perc múlva már filmekről dumáltunk.

Az apja forgatókönyvíróként dolgozott, emiatt Levinek a kisujjában volt a filmművészet, különösen az európai, azon belül is a hatvanas-hetvenes évek. Levegővétel nélkül ontotta az érdekességeket erről a korszakról.

Valósággal sokkot kaptam a sörpadon.

Megrökönyödve ültem ezzel a velem egykorú sráccal, akinek Kawalerowicz nevéről nem valami lengyel pezsgő jutott eszébe, hanem Az éjszakai vonat; aki a „pszichológiai thriller” hallatán nem a fejét vakarta, hogy aztán kinyögje valami idétlen pszichohorror címét a 2000-es évekből, hanem csípőből rávágta Polanski Kés a vízbenjét.

Olyan elképesztő egyetértésbe keveredtünk, hogy tőszavak és apró bólintások segítségével ott helyben megírhattunk volna közösen egy féltudományos esszét Godard vagy Buñuel munkásságáról.

Úgyhogy pár óra múlva a világtörténelem leghíresebb nőfalóinak ígérete csillogott a srác szemében, Dzsingisz kántól Casanován át egészen Jack Nicholsonig, hogy Jaggert már ne is említsük. Én pedig úgy pislogtam vissza rá, mint a világtörténelem leghíresebb férfifalói: Kleopátra, Aszpászia, Valeria Messalina, Lucretia Borgia, Boleyn Anna, Madame Pompadour, Agnes Sorel, Lola Montez, Marilyn Monroe.

Annyira bírtam a srácot, hogy még csak lehetőséget sem akartam adni neki arra, hogy elcseszhesse a kapcsolatunkat akár egyetlen nyálasabb mondattal, így egykettőre leléptünk a Nyugi Kertből. Késlekedésről szó sem lehetett, mert úgy gondoltam, minél több idő telik el úgy, hogy semmi rossz nem történik, annál valószínűbb, hogy hamarosan bekövetkezik a katasztrófa. Például ő is megajándékoz valamivel…

Lényeg a lényeg, gyorsan lefeküdtem vele.

Az ágyban sem okozott csalódást, minden a várakozásaimnak megfelelően alakult: pocsékul.

Mivel én voltam az utolsó az osztályban, aki még nem feküdt le senkivel, az összes lány sztoriját kívülről fújtam. Élménybeszámolóik a „fájdalmas”, „szúró”, „égető”, „maró”, „kínzó”, „hasogató”, „lüktető”, „ismeretlen”, „görcsös”, „összehasonlíthatatlan”, „vérző”, „sebes”, „alvadás”, „varasodás”, „végzetes” stb. szavak kombinációiból álló horrortörténetek voltak. Nem csoda, hogy egy érzéstelenítés nélkül végrehajtott műtét hamarabb eszembe jutott a szüzesség elvesztéséről, mint bármilyen romantikus költői kép.

Így hát szexuális beavatásomat olyan kellemetlen, de szükséges lépcsőfoknak tartottam, amit meg kell lépni, hogy az életben tovább tudjak haladni. Feladatként tekintettem rá, amit el kell végezni, ráadásul ennél a srácnál alkalmasabb partnert nem is találhattam volna, elvégre: Miloš Forman, Ken Loach…

Amiről viszont a lányok nem beszéltek, engem pedig jobban megviselt, mint a fizikai fájdalom, az maga a pőre helyzet. Hiszen addig nemhogy nem érintettem, de még nem is láttam meztelen férfit, ahogy engem sem érintett, de még nem is látott meztelenül férfi.

Sokkal, de sokkal kínosabb az első meztelenkedés az ellenkező nem előtt, mint az a kis fájdalom. Tetszik-e a másiknak a testem, egyáltalán, nekem tetszik-e a másik teste, az miért akkora, ez miért olyan kicsi, az miért ferde, ez miért egyenes, és hogyan lett ennyire útban a saját kezem, miért nincs több karja a másiknak, millió gondolat az ember fejében, benyit-e a szobába a szülő, megláthat-e valaki, a védekezés körüli macera, hogyan kell felhúzni, és ha sikerült, hogyan kell vigyázni rá, hú, de ruganyos, hú, de büdös, hú, de kemény, hú, de finom, hú, de idétlen, az addig ismeretlen és mással össze nem vethető szagok, ízek, nedvek, meddig mehet be, mennyire erősen… Minden új, minden más, semmi nem hasonlítható semmihez. Az ember tizenpár évesen a saját testével sincs igazán tisztában, nemhogy a másikéval. Vegyük például a mellemet: hihetetlen, milyen hirtelen megnőtt. És mire épp hogy feldolgoztam azt a két kis himbálózó kancsót a mellkasomon, már ott is volt a kezemben egy srác merevedő szerszáma. Mégis mihez kezdjek vele? Van, amit nem lehet Tarkovszkij-filmekből megtanulni.

Gyakoroljunk hát együtt, ezt volt a fejemben.

Kezdetben az ösztöneimre bíztam magam, figyeltem a testemet, mi az, ami tetszik neki, mi az, ami nem, hogyan reagál a különböző érintésekre. Nem volt olyan rész, nyílás rajtam, amit Levi ne fogdosott, nyalt, harapott, élvezett volna össze, én viszont nem éreztem semmit… (Mondjuk azért elég fura ilyenekről írni neked. Nem mintha bármi fogalmam lenne arról, milyen egy apával beszélgetni. Csak az tudom, anyával sem beszéltünk ilyenekről… Szóban biztos nem menne, írásban azért könnyebb. Na mindegy, ezen nem fogok többet rugózni, te pedig készülj fel lélekben, apa, mert lesznek ennél jóval cifrább sztorik is…)

A közös gyakorlás azonban lassan átcsapott anatómiai vizsgába. Én kielégíthetetlen tanárrá váltam, ő pedig a kifacsart diákká, aki hiába végzett alapos munkát a mons pubis, glans clitoridis, labium pudendi minus és labium pudendi majus körül, mégis megbukott a vizsgán.

Egy hónap múlva elhagyott, és összejött egy évfolyamtársammal. Ereje teljében volt, mégis reménytelenül gyömöszölt: kistotálból nagytotál, felgyorsul a jelenet, aztán egyszer csak kimerevedik a kép, vágás, és már jön is a stáblista – az egyszemélyes közönség pedig érezhetően nem valami elégedett. Érthető, hogy megunta. Szakításunkat igyekeztem megértően fogadni, ám ő ezt szemlátomást inkább közönyként értelmezte, ami még inkább megerősíthette benne: helyesen döntött.

Rosszulesett az elválás, de néhány hónappal később, épp mire igazán elmélyedtem volna a sebeim nyalogatásában, találkoztam egy Csabi nevű sráccal a Jazz kocsmában. Három évvel idősebb volt nálam, elsőéves joghallgató. Őrült sokat dumáltunk, főleg a zenéről.

Rendesen megpörkölte az agysejtjeimet, amikor elértünk a régi vs. új felállások, régi vs. új korszakok témájához. Csabihoz a Metallica régi, csépelős időszaka állt közelebb, emiatt például gyűlölte a ’96-os Load albumukat. Szerintem viszont zeneileg nagyon kifinomult cucc lett, és akárhányszor meghallgattam, mindig találtam benne valami újat – csak az a véres-ondós borító nem tetszett akkoriban, mert mindig Levit juttatta eszembe. Ettől még én is visszasírom a Kill ’em all és Master of Puppets közötti időszakot, de valahol hálásabb vagyok azért, hogy ma is létezik a banda, mint hogy nosztalgiázva hallgassam a korai, reszelős albumokat, mert letűnt, eltűnt, feloszlott a zenekar. Persze vannak metálzenekarok, amik mindenáron ragaszkodnak a kezdeti darálós stílushoz, és hallani sem akarnak másmilyen hangzásról, de emiatt nem is jutnak túl messzire. Az igazán súlyos zene rétegműfajjá vált, a mainstreamben lubickoló Metallica pedig elkezdett dallamosabb, vagy ahogyan Csabi fogalmazott, kommerszebb zenét játszani. Ezt az átalakulást a magam részéről nem fogom fel tragédiaként, szerintem nem azért történt, mert elhagyta őket a kreatív szellem, és helyébe a megfelelési kényszer lépett. Egyszerűen csak változnak az idők, és velük együtt a Metallica is. Én pedig az élet pártján állok, a változás nem mindig rossz. És azért az sem véletlen, hogy még mindig a Metallica mögött áll a legnagyobb keményzenei rajongótábor. Jó lenne tudni, te is bírod-e őket, apa, és hogy tetszenek-e az újabb lemezeik. Persze nem valószínű, mert inkább olyasvalakinek képzellek, aki legfeljebb az első albumig tart ki egy bandánál, aztán rögtön tovább is áll – leszámítva persze a Stonest.

Lényeg a lényeg, nem győztük meg egymást Csabival, de nem is ez volt a cél. Vitáztunk. Eltérő gondolatok ütköztetésénél nincs is izgalmasabb, a szellem ilyenkor ég a legmagasabb hőfokon. Ilyen verbális összecsapások után persze hogy azt éreztem: kell nekem.

Pár hét múlva le is feküdtem vele, többször. Csakhogy hiába ismertem egyre jobban a saját testemet, meg az övét is, sem Aphrodité, sem Khlórisz, de még Hébé sem akart a lányai közé fogadni. Hónapokig próbálkoztunk, Csabi erején felül igyekezett, de ettől csak nőtt bennem a szégyen.

Úgy éreztem magam, mint egy varázstalan nimfa, aki nem rendelkezik semmilyen bűvös képességgel. Mint akit kirekesztettek ebből a különös költészetből.

Fél év múlva Csabi bevallotta, hogy neki ez a helyzet megalázó, így nem akarja folytatni, mert velem az ágyban olyan, mint Jason Newstednek lehetett az …And Justice for All album felvétele – hiába tett meg minden tőle telhetőt, a végeredmény mégis olyan, mintha ott se lett volna.

Békében váltunk el, őt is megértettem, viszont ez alkalommal egy kicsivel hosszabb hatásszünetet tartottam a vallomása és a nyugtázó válaszom között.

Ez a szakítás már jobban megviselt, rendesen elkenődtem.

Ám mivel minden második korombeli szenvedett a szerelem és a szexualitás nyűgjeitől, nem mélyítettem el magamban azt az érzést, hogy valami hibádzik.

Az is könnyített a szerelmi életem háttérbe szorításán, hogy ekkoriban rengeteget olvastam Boccacciótól és Petrarcától. Megvilágították számomra: ha az ember egészen közelről szemléli a szerelem fáját, a zöld, finom húsú levelek között észreveheti a kegyetlenül szúrós tüskéket. Mégis ki akarna ilyesmibe belenyúlni?

És abban sem voltam biztos, hogy a szerelem egyáltalán létezik, legalábbis abban a formában, ahogy számon van tartva.

Gyerekkorban a Mikulásban, a Jézuskában, a Fogtündérben és a Rézfaszú Bagolyban hiszünk, később meg olyan fogalmakban, mint például a szerelem. Pedig ezt is csak kitalálták, hogy az unatkozó úri kisasszonyok fűzővel megnyomorított testében megfelelően keringjen a vér. A szerelem csupán vágyálom, bájos verejtékezés, romantikus formába öltött igyekezet, mézzel töltött, gömbölyű, puha hólyag, ami elnyomja a józan észt és a kritikai szellemet, miközben egyre csak dagad, dagad és dagad… A legősibb és legravaszabb marketingfogás, hogy ne legyen kedved felhúzni magad az első fára, hogy elhidd, van értelme a létnek, még annak ellenére is, hogy a legtöbbször pont a szerelem miatt szemezel a legvastagabb ággal, ami elbírja a szenvedéssel terhelt seggedet.

Így ahelyett, hogy túl nagy feneket kerítettem volna a szerelemnek, inkább azon erőlködtem, hogy elfoglaljam magam. Sétálgattam a városban, piacoztam, könyvtárazgattam, de semmi nem kötött le igazán. Nehezen ment az érettségire való felkészülés is, holott egy kezemen meg tudtam számolni, korábban hányszor veselkedtem neki komolyan a tanulásnak, mégis rendre hoztam a 4,5-ös átlagot. Most viszont hiába tanultam ki a belemet, kipotyogtak a betűk a fejemből. Fél óra után magamra hagyott a koncentrációm is, csak ücsörögtem, és az ablakon keresztül figyeltem az elhaladó embereket – hányan sietnek, hányan viselnek kockás inget, hányan visznek kávét a kezükben, vagy hányan sietnek kockás ingben, kávéval a kezükben – ahelyett, hogy szépen, elmélyülten konvergálgattam volna.

Féltem, ha elszúrom az érettségit, csak fizetős helyre vesznek fel. Úgyhogy nekiduráltam magam. Ha A tetszőleges nem üres, felülről korlátos részhalmaza a valós számoknak, akkor A-nak van legkisebb felső korlátja, szuprémuma. Ha A tetszőleges nem üres, alulról korlátos részhalmaza a valós számoknak, akkor A-nak van legnagyobb alsó korlátja, infimuma. Mialatt magoltam, büszke voltam arra, milyen cifrán és hosszan tudok szitkozódni. A káromkodás és a divergencia tökéletes harmóniát alkotnak.

Szerencsére nem szenvedtem hiába, kitűnő bizonyítvánnyal a kezemben sétáltam az érettségi bankettre.

A bankett utáni bulin életemben először ittam magamat csatak részegre. Menni is alig bírtam, órákon keresztül támasztottam a falat, úgy eláztam.

Aztán egyszer csak odasomfordált hozzám az egyik osztálytársam, Marci. Egy kissé kövérkés, lárvaszerű fiúcska. Sírt párszor a vállamon, ismertem a nyűgjeit. A szülei egyfolytában zaklatták, miért nem sportol, miért nem tanul jobban, miért nincs barátnője. Sokat beszélgettünk, egyszerű, kellemes társaság volt, üdítő figura, de soha nem tudtam volna rá úgy nézni.

Miután megtudakolta, jól vagyok-e, meg is ragadta az alkalmat, hogy bevallja, első óta szerelmes belém, és most vagy soha alapon megkérdezné, nem akarok-e lefeküdni vele, mert másra már úgysincs idő, és ha lenne, holtbiztos, hogy nem vele kezdenék el járni, de már cikibbnek érzi az állapotát, mint azt, hogy megkérjen engem, oldozzam fel őt a szüzesség nyomasztó terhe alól.

Bólintottam, miért ne? Legalább valakivel jót teszek. Ráadásul anya a kórházban ügyelt, egész éjjel enyém volt a lakás, gond nélkül fel tudtam vinni.

Nem sokat teketóriáztam, amint beléptünk a lakásba, vetkőztetni kezdtem. Mivel tudtam, mi fog történni (vagyis mi nem), nem görcsöltem. Azon igyekeztem inkább, hogy legalább ennek a kis bociszemű, tésztatestű fiúnak emlékezetes legyen az együttlét.

Bevágódtunk az ágyba.

Eleinte várakozásaimnak megfelelően alakult a dolog, szegény Marcin érződött, hogy semmi köze nem volt még nőhöz, talán még nem is csókolózott. Ám a nyomasztó helyzet és az amatőr lökdösődést kísérő káromkodások valahogy gerjesztően kezdtek hatni az agyamra, aminek legmélyéről egyszer csak matematikai definíciók bugyogtak fel. Ha az A halmaz nem üres… „Jó így neked? Basszus, megint kicsúszott…” …és felülről korlátos… „Bocs, kezdek fáradni, lehetnék én alul?” …akkor az A halmaznak van legkisebb… „Ömm, lelohadt a lelkesedés… Segítenél kicsit?” …felső korlátja.

Ott volt a fejemben minden, amiről azt hittem, bele se ment.

Nevetni kezdtem, amit Marci biztatásnak vehetett, mert érezhetően összekapta magát. Viszont annyira túlzásba esett, hogy az ágyammal együtt a beépített könyvespolcom is mozgásba lendült, hullani kezdtek róla az apró dísztárgyak.

Egyre jobban nevettem, folyt a könnyem, annyira röhejes volt a helyzet.

És ekkor a fejemre pottyant az a kis porcelán angyalszobor, amit négyéves korom óta őriztem. Azt hittem, nekem hoztad, de kiderült, hogy egyszerűen megfeledkeztél róla. Azzal a bőröndnyi Rolling Stones-lemezzel együtt hagytad nálunk. Te ilyen trehány ember lehetsz, apa. Elhagytál ezt-azt. Egyik nap egy rakat lemezt, másik nap a saját gyerekedet.

Én viszont akkor megtaláltam valamit, amiről már kezdtem azt hinni, hiába keresem. A váratlan angyali beavatkozás hatására ugyanis nyomban elélveztem.

Az elmúlt tizennyolc év hatalmas robajjal haladt át a testemen, ott cikázott a gerincem körül, le a talpamig, majd vissza, a fejem búbjáig.

Annyira megörültem a saját testemnek, hogy szanaszét csókolgattam Marcit, és elmondtam neki, hogy bizony igazán nagy tettekre hivatott; ezzel a dinamikával, töretlen lendülettel és odaadással bármit elérhet az életben, százakat fog motiválni, százaknak fog segíteni.

Ott helyben, az ágyamban felajánlottam neki, hogy járjunk, amit addig még senkinek. Elképesztően hálás voltam a kitartásáért. Nem érdekelt, hogy ő Londonban folytatja tovább a tanulmányait, én pedig Pesten. Tizennyolc évet éltem fényévekre a saját testemtől, egy távkapcsolat meg se kottyant volna.

Mire ő közölte: nem, merthogy ez után a szenzációs együttlét után ő is úgy érzi, igazán nagy tettekre hivatott; ezzel a dinamikával, lendülettel és kitartással bármit elérhet az életben, százakat fog motiválni, százaknak fog segíteni. Mindazonáltal biztos fogunk még találkozni, és a többi, és a többi…

Nem tudtam haragudni rá, Marci volt az én frissen revelált messiásom, aki rádöbbentett: mégsem vagyok egy értéktelen kardhüvely. Így viselkedik egy igazi megváltó. Az én életemben ennyi dolga volt, áldottnak éreztem magam.

Marci mindjárt be is ájult, én viszont egy szemhunyást sem aludtam, izgalmamban az összes olyan pózt felvettem, amit vízszintes testhelyzetben az emberi fizikum megenged. És pezsegtem, pezsegtem és pezsegtem.