Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Nagy Lajos

BUDAPEST NAGYKÁVÉHÁZ

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-261-0 EPUB
ISBN 978-963-678-262-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1936

a borító korabeli (1930-as évek)
budapesti utcarészlet (Astoria szálló)
fényképfelvételének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Naprendszerünk a világűrben van, ez bizonyos, bár, hogy a világűr micsoda, azt talán maga Einstein sem tudja.

Naprendszerünk középpontja a Nap. Ez egy óriási izzó gömb s ennek a gömbnek bolygói vannak, melyek a saját tengelyük körül forognak s a Nap körül keringenek.

A bolygók különböző nagyságúak, számuk, ha igaz, kilenc, ezeknek egyike a Föld. A naprendszerünkön kívül eső világ teljesen ismeretlen előttünk, hiszen még azt sem tudjuk, hogy a világűr véges-e, vagy végtelen, de a naprendszerünkön belül való világról is ugyancsak hiányosak az ismereteink. Nem tudjuk például, hogy a Marson, vagy a többi bolygón van-e élet. Az azonban bizonyos, és körülbelül mindnyájunk számára az, hogy a Földön eleven lények élnek, növények, állatok és emberek, sőt az emberek számáról is van megközelítő fogalmunk. Körülbelül kétezermillió él, dolgozik, termel, fogyaszt, élvez és szenved ebből a fajtából.

Magyarország Földünk felületének egy aránylag kicsiny része, területe kilencvenháromezer négyzetkilométer, lakosainak száma csaknem kilencmillió. Fővárosa az országnak Budapest, a Duna mindkét partján, egymillió lakossal; legnagyobb utcája ennek a városnak az úgynevezett «nagykörút» s ezen a nagykörúton tündöklik, él, virul a Budapest nagykávéház. Hogy a nagykörútnak melyik részén, azt talán nem is szükséges megmondani.

Amit azonban eddig egész önkényes rövidséggel elmondtam, már akörül is vannak némi bajok. (Mi lesz majd a többivel, amit még el kell mondanom!) A világűr végességének vagy végtelenségének kérdését már említettem. Hogy öröktől fogva való-e a világ, vagy hatezer és egynéhányszáz éves, ennek a kérdésnek kényes voltára csak célzok. Hogy a föld gömbölyű, hogy a saját tengelye körül fordul minden huszonnégy órában egyet s a nap körül kering - ez sem általánosan elismert igazság, mert vannak, akik szerint a föld tányér alakú. Sőt vannak, akik tudják, hogy a föld gömbölyű, forog és kering, - de e tudomásukat titokban tartják s mást tanítanak. Vannak, akik tiltakoznak az ellen, hogy növényt, állatot, embert, csak úgy «élőlények» elnevezéssel egy kalap alá fogjunk. Vannak olyanok is, akik a homlokukat ráncolják, a szemüket félig behunyják s nehéz gondolatokkal terhesen néznek, amikor olyan szót olvasnak, hogy «termel», s rögtön valami gyanújuk támad a szöveggel szemben.

De, miként ha valakit elüt az autó és eltörik a lába, akkor nem az a baja, hogy a segítségére sietők közül az egyik szemfüles embertársa kilopta a zsebéből a pénztárcáját, de még az sem, hogy szerelmese nem válaszolt a legutóbb írt levelére, hanem csakis a lábtörés a komoly baj, legalább egyelőre, - úgy mindazok a bajok, amelyeket a mindenséggel, a Földdel s lakóival kapcsolatban megemlítettem, eltörpülnek a nagy, az igazi baj mellett, amelyet ugyancsak megemlítettem már, amikor azt írtam le a kétezermillió emberről, hogy: szenved.

Az emberek szenvedésében tudtommal senki sem kételkedik. Persze csak addig nem, amíg a szenvedésről csupán általánosságban beszélünk. Mert mihelyt tüzetesen akarunk foglalkozni ezzel a szenvedéssel s kérdéseket vetünk fel, hogy: valóban mindenki szenved-e; egyformán szenvednek-e a szenvedők, vagy különböző mértékben; életérzésüket a szenvedés határozza-e meg, vagy talán öröm és szenvedés kiegyenlítőn egészíti ki egymást; mindig úgy volt-e, hogy szenvedtek az emberek, vagy csak manapság szenvednek a kelleténél is túlságosabban; örökké fognak-e szenvedni, vagy eljön majd egyszer a boldogság kora is; mondom, ha ilyen kérdéseket vetünk fel s a kérdésekre feleleteket keresünk, - akkor már megint bajok vannak s szinte kilátástalannak mutatkozik, hogy a várható feleletek közmegnyugvást keltsenek. Hát még ha a szenvedés okait kutatjuk! Arról meg éppen nem is szólva, hogy mit kell tenni s lehetne-e egyáltalában valamit tenni.

Körkérdéseket nem intézhetünk mind a kétezermillió emberhez. Ilyesmire talán még a Színházi Élet sem vállalkozhatna. Általános népszavazást sem rendezhetünk a földgömbön s különösen haszontalan lenne valami általános községenkénti nyílt szavazással próbálkoznunk. Valami mód mégis kínálkozik arra, hogy az embereknek a saját szenvedéseikről, illetve az egész emberiség szenvedéseiről való nézeteit megismerjük. Kifejeződnek e nézetek az irodalomban, a hírlapokban, a hivatalokhoz intézett kérvényekben, a magánlevelekben, a beszélgetésekben, az elleshető mozdulatokban, kihallgatható sóhajokban és átkokban, sírásban, komor és riadt tekintetekben, arcjátékban, vállrándításban, alvás közben végzett forgolódásban s nyögésben. Mindezeknek a jeleknek, megnyilvánulásoknak, bizonyítékoknak felületes ismerete után is meg lehet állapítanunk, hogy: az emberek szenvednek; nem egyformán, hanem ki jobban, ki kevésbé, de sokan vannak olyanok is, akiknek az élete, talán túlzás nélkül, egyetlenegy hosszú szenvedés. Kevésbé bizonyos, de valószínű, hogy az emberi szenvedés az utóbbi egykét évtized alatt felfokozódott. És úgy látszik, hogy az emberek maguk a szenvedéseik összességét úgy nevezik, hogy: nyomorúság. A tudományosabbak a gazdasági élet válságáról beszélnek. Vannak olyanok, akik a gazdasági viszonyok fontosságát tagadják s mást, például az emberi lélekben beállott bomlást emlegetnek. Akadnak, akik világrendi törvénynek állítják, hogy az emberek nem lehetnek egyformán boldogok s átlagban mindig is boldogtalanok lesznek, bármilyen külső körülmények közt is, - az ilyen nézetet vallók, s ez nem érdektelen, leginkább csak azok közt találhatók, akiknek aránylag jól megy a soruk. (Lehet, hogy a nyomorban sínylődők nem is képesek tárgyilagos gondolkodásra.)

No de mindegy, vitára itt csak az okvetetlenkedők hajlamosak. Legyünk a föld bármely pontján s nézzünk szét bármilyen kis körben, a nyugodt, esetleg derűs felszín mögött is nagymennyiségű jajra bukkanunk. Menjünk be akármikor, mondjuk ezerkilencszáz- harmincöt július harmadikén este a Budapest nagykávéházba. Ez egy előkelő kávéház. Szép, nagy, villanyfényes, tiszta, jó, óriási ablakokkal, - minden kedvezőt el lehet róla mondani. Hogy drága, az is csak azt jelenti, hogy kifogástalanul finom benne minden. Az alakja olyan, mint a nyomtatott L betűé. Persze nem, mint egy közönséges L betűé, hanem mint egy stilizálté, olyané, amelyiknek mindkét szára igen vastag, de különösen az alsó, fekvő szára. Ebből az L betűre való utalásból már tudni lehet azt is, hogy a kávéház sarokházban van. Igen, a hosszabbik keskenyebb részének az ablakai egy mellékutcára nyílnak, a szélesebb rövidebb részéé pedig a körútra. Július harmadikén nyár van, meleg van, a déli hő a Meteorológiai Intézet jelentése szerint - benne áll az esti lapokban - harminc Celsius-fok volt, a kávéház ablakainak nagy része tehát nyitva van, sőt a körúti rész nagy nyitott ablaka most az ajtó, a bejáró. Hétköznap, szerdai napon, kevesen vannak a kávéházban. Annál jobb, legalább könnyebben áttekinthető az a negyvenegynéhány ember, akik közül harminchat a teraszon ül.

Melyiken is kezdjük, a kedves vendégek közül?

Mindjárt a rendes ajtó mellett, amelyet most akár be is zárhatnának, egy nő ül egyedül, egy falhoz illesztett kis asztalkánál. A nyitott ablakon keresztül várakozón les ki a körútra. Már jóideje. Vár valakit s az késik, talán el sem jön. Milyen kellemetlen, sőt több annál, fájdalmas. A nő egy csöppet sem szép s bizony az ilyen nőkkel könnyebben megesik, hogy akit várnak, az nem érkezik meg. Pedig talán a fagylaltot sem tudja kifizetni, amit két órával ezelőtt rendelt s evett meg.

Egy kuszálthajú szőke fiatalember az egyik oszlop aljában ül, ugyancsak egyedül. A kabátját levetette s egy szék támlájára terítette, pedig az inge a vállán, tehát nagyon is látható helyen, szakadt. A papa nem ad elég pénzt ingre. Már pedig aki a kávéházban leveti a kabátját, annak igénye van arra, hogy az inge finom legyen, tiszta legyen és főleg, hogy ép legyen Ez így van, erről kár vitatkozni. Különben is az embernek minden szépre és jóra igénye van. A feketekávé legyen kitűnő, a kiszolgálás gyors és udvarias, az ívlámpák ontsák pazarul a fényt, hogy könnyen, a szem erőltetése nélkül lehessen olvasni. A fiatalember olvas. Travennak a Halálhajó című regénye fekszik előtte nyitva. Éjszaka olvas, mert nem szeret, nem is tud korán lefeküdni. Természetes, hogy felkelni sem szeret. A munkával is baja van tehát. Élni pedig kell, sőt jól kell élni, ehhez pénz kell, sok-sok embernek kell a pénz, mindenkinek kell a pénz, - az apák, anyák pedig mind nehezebben adnak fiatal s kevésbé fiatal gyermekeiknek pénzt. Jellemző a közállapotokra, hogy amikor itt a Budapestben egy nyomorral küszködő házaspárról volt szó s valaki azt a kérdést tette fel, miért nem mennek haza a szüleikhez, a helyettük panaszkodó így válaszolt: mert már azok is hazamentek az ő szüleikhez. Talán fantasztikusan hangzik, de úgy van, hogy az életet máskép nem is lehet zavartalannak elképzelni, mint hogy mindenkinek a szülei adják a pénzt.

Ez a Traven-regény különben semmi más, mint pokoli gyötrelmek sorozata. Egy emberről szól, aki elvesztette az iratait s emiatt kiesett az emberek közösségéből, egy rozoga hajóra kell matróznak beállnia, ezt a hajót a tulajdonos részvénytársaság halálra ítélte s arra szánta, hogy hajótörést szenvedjen, mert így kifizetik érte a biztosítási összeget. A kuszahajú fiatalember falja a regényt, mintha a maga boldogtalansága még nem lenne neki elég s minél többet akarna ahhoz fölvenni. (Az előbbi olvasmánya a Raszkolnyikov volt, mellyel már negyedszer gyötörte meg önmagát.) Éppen annál a résznél tart az olvasásban, melyben a regényíró a halálhajó fűtőinek gyötrelmes munkáját írja le. Napi tizenhat óra a munka, észbontó hőségben, az izmok szakadatlan végső megfeszítésével; kicsiny és szennyes a fekvőhely, kevés és undok a táplálék, kegyetlenek a társak, vérszopó a parancsnok, távozásra, szökésre, menekülésre semmi kilátás.

A kuszahajú fiatalember érzékeny olvasó, de a képzeletében átélt szenvedések nem csökkentik a valóságos szenvedést, mellyel őt magát is sújtja a hőség hőség, szörnyű hőség van a világon, a városban, a kávéházban, a Budapestben, ebben az átkozott kemencében, a Traven hősége plusz ez a harminc fok, ami valósággal van, mindez együtt már elviselhetetlen, ó dehogy is lehet hazamenni és lefeküdni, még kevésbé, mint télen, vagy bármikor máskor. Gyalázatos sors! Most neki a norvég fjordok mellett kellene hajókáznia, s nem halálhajón, hanem luxusgőzösön, első osztályon, legalább szeptemberig.

Egy másik ember, kövérkés öregedő férfi, csirkét rendelt kompóttal s azt falatozza buzgón és élvezettel. Ha még néhány évtizeden át így pótvacsorázik, szép kort ér meg. Igen ám, de semmi bizonysága nincs afelől, hogy ez az élvezetes pótvacsorázás akárcsak néhány esztendőn át is zavartalanul folyhat. És az ő számára ez a baj. A biztosság hiánya s hogy e hiányról tud. Ezért van az, hogy néha valami keserű íz vegyül a kompót édességébe s ha rá is eszmél, hogy ez a keserű íz képzelődés, mert a kompót jó, azért, ha valakihez szólhatna, valahogy így fejezné ki magát, zsidó létére: Da ist der Hund begraben!

A teraszon például egy olyan férfi ül, aki ma este veszett össze a feleségével s vonagló szívvel bámul bele az utcába, a körútba, persze hogy abban az irányban, amerre lakik, ahonnan eljött, ahová most már - így érzi - nem mehet többé vissza, ahol a felesége most, a gonosz, csöndesen, bűnbánóan sírdogál. Egy szép utcai lány lejt el a terasz előtt, mutatja, kelleti magát, tekintete találkozik az otthonából emigrált férj tekintetével, de már el is néz, mert a prostituált nők emberfeletti érzékével a pillanat századrésze alatt fölmérte a valóságot: búval bélelt ember, valami baja lehet, annak most ő nem kell. Pedig szükség lenne az üzletre, mert drága a selyemharisnya és sok a versenytársnő.

A teraszon egy öregasszony is ül, asszonylányával és annak a férjével, szóval a vejével. A házaspár anyagi sorsa ingadozik, nem akarják tovább tartani a mamát, a mama megtette kötelességét, a mama mehet; a mama ezt sejti és mostanában mindennap sír. Az öregasszony különben egyetlen a teraszon, akinek tekintete megakad a kis jeleneten, mely közel a teraszhoz játszódik le. Egy piszkos, rongyos, szőrös emberi szörnyeteg, sötéten riadt tekintettel, vörösen kifordult szemhéjakkal, törten és álmosan, eldobott cigarettacsutkákat szedegetett föl a járdáról s mikor már nem látszott zsákmány, odasompolygott a közeli utcai padhoz s leült rá. A pádon egy elegáns prostituált hűsölt, persze csak olyanformán, hogy lengén volt öltözve s egy kis papírtálcával, valami cukrászdából valóval, legyezgette magát. A csutkagyűjtő illedelmesen a pad végén telepedett le, a prostituált villámgyors undorral húzódott el a középről a pad másik végébe, de azután békésen megfértek az egyetlenegy ragyogó holdfényes égbolt alatt. Néhány percig. Mert megérkezett a padhoz a rendőr. A prostituáltat hagyta, neki szabad, de a csutkagyűjtőbe belekötött. A csutkagyűjtő fölállt, nehezen állt föl, messziről is láthatón makogott, zavart mozdulatokat végzett, a zsebéből papirosokat kotort elő, - tehát mégsem tartott ott, ahol Traven hőse - mutogatta, magyarázta azokat a rendőrnek, a rendőr a lámpa felé tartotta a papírokat, mintha holmi víznyomást keresett volna rajtuk, végre is visszanyomta az okmányokat a csutkagyűjtő kezébe, de kezének egy határozott lendítésével tovaűzte a csutkagyűjtőt; neki talán nincs lakása, ő fáradt és álmos, és gyenge, az ő szeme, ahogy leült máris leragadt, neki nem szabad a padon pihennie.

Az öregasszony az egész jelenetet látta a forraszról, mintha hallotta is volna, s szívét szorongás fogta el. Hátha ő is ilyen sorsra kerül. Mert, ha mindent jól meggondol, kerülhet. Igen, kezd bomlani a jólétben élők biztossága. Lazul a régi formula, amely így hangzott: mindenkit érhet baleset, rajtam kívül.

Egy kopottruhás ifjú siet a körúton, éppen a Budapest nagykávéház irányában. Révedező tekintetébe belejátszik a kis jelenet, a csutkagyűjtővel, a prostituálttal és a rendőrrel, de tudomására mégsem jut, az ő elméjét másféle, sokkal komolyabb dolgok foglalkoztatják, az ilyesmi neki meg sem kottyanhat. Neki nem kellenek már apró emlékeztető jelek, ő nagy egészében régen megérezte már az egész világot s már hetekkel ezelőtt arra a végső elhatározásra jutott, hogy: itt tenni kell valamit!

Itt, - ezt úgy kell érteni, hogy ott ugyan, ahol az ember éppen van, földrajzilag egy csekély kis körben, de az egész városra, az egész országra, az egész világra kihatóan. Abban a kis körben, mely nem nagyobb, mint amekkora területet szabad síkságon az ember tekintete bejárhat, benne van az egész nagy világ. A kis kör szerves alkatrésze a nagy világnak s annak minden tulajdonságát magában foglalja. A nagy világ bent van a Budapest kávéházban is. Minden eseménye ott benn is folyik, mert tudomásul vehető, szinte érzékelhető. Egy úr már órák óta az újságokat olvassa. A budafoki posta pénztárosa a vonat elé vetette magát Lefejezték a mozdony kerekei. Lám, valami, egy valóságos lefejezés a nagy világból, ha mindjárt csak a szomszédból is. A mozdony kereke elvágta a nyakat, a törzset végtagjaival együtt a sínek közé lökte, túrta, tépte tovább, a fej pedig, mint egy labda, legurult a töltésen. Harmadszorra sikerült halálba mennie a boldogtalan asszonynak. Mindkét eset egy reggeli napilap első oldalán. Muszáj látni, tudomásul kell venni, nem lehet előle kitérni. Terrorizálják a szocialisták a csepeli munkásokat. Véres verekedések és rendőri előállítások a csepeli sztrájk frontján. Aki dolgozni mer, az halálfia. Így a másik lap, ugyancsak az első oldalán. Egy cikk a harmadik lapban: Magyarország pénzügyi helyzete. Vajon milyen lehet? Különös világ, még talán az is lehetséges, hogy: nem rossz. Lloyd George szerint sokkal rosszabbul áll a béke ügye, mint ezerkilencszáztizennégyben. Ha valaki kíváncsi Lloyd George-ra, bozontoshajú művészfejére s a mosolygó arcra, mellyel ezt mondja, talán a képét is megtalálja valamelyik képeslapban. Ez a kórisme különben már a nagyvilágra vonatkozik. Mindjárt át lehet tekinteni, - ha már olyan rosszul áll a béke ügye - az úgynevezett gyúpontokat is. Keletszibériai feszültség; olasz-abesszin viszály; német fegyverkezés - és még néhány tucat. Lesz-e háború Abesszíniában? Párizs nyugtalan a lengyel külügyminiszter berlini útja miatt; A légvédelem és a felsőház, Torok és könyök helyett az önzetlenséget kell érvényesíteni, hirdeti a reformnemzedék országos szervezete; Hitler kancellár és Beck lengyel külügyminiszter Berlinben temetik a keleti egyezményt; Kenyeres-Kaufmann Miklóst ma kihallgatták az ügyészségen. Még ez is! És mindezen nem változtat, nem segít, hogy: Belvárosi elegáns masszírozó szalonban gyógymasszázs, modern villanykezelés, manikűr is. Ferenciek-tere huszonkettő, félemelet hét.

Igazán érthető, ha középkorú úriember diszkrét, kellemes barátságát keresi szórakozás céljából úriasszony. Szolid harmincnyolc, jelige fiókkiadóban. Vagy: Kimondottan szép úrilány ismeretségét keresi úrifiú week-endhez, tánchoz, huszonháromig. Poéta jeligére a fiókkiadóban.

Az újságolvasó úr már elfáradt az olvasásban, s a képeslapoknál tart. Az Illustration-ban egy csoportkép, öt urat ábrázol, akik gondterhes arccal ülnek egy kis kerek asztal körül, köztük Eden és Laval. Egy másik képen nyájasan kövérkés ember, a francia akadémikusok díszes formaruhájában, egy asztalka mellett ül, jobbkeze vastag könyvön nyugszik, nyilván valami nagy hasznot tevő tudós ő: Franchet d’Esperay marsall. Szinte hallani a Marseillaise-t, melyet akkor játszott a zenekar, mikor őt, a tudóst, az akadémia tagjai sorába iktatták. Ismét más kép: «Brueghel Lakodalmi tánc»; a Berliner Illustrierte Zeitung-ban Hitler, rohamsisak, gázmaszk, két zsiráf féltékenységi harca.

Egy másik képeslapban házak, kertek. Micsoda remek kertek, villák, paloták, lakásberendezések is vannak a világon! Az a szerencsétlen csutkagyűjtő talán nem is tud róluk. Lám, ezt meg lehetne tenni: be kellene őt hívni s megmutatni neki ezeket a képeket. Hadd gyönyörködjék bennük ő is. Hiszen talán még az ilyen embernek is van művészi érzéke. A Sourire-ban remek meztelen nők! Mell-, comb-, váll-, kar-kiállítás, mindenesetre legelészhet a szem. Az Ojságban finom viccek: «A Kohn odamegy a Grünhöz a kávéházban és azt mondja neki: Te Grün, hallottam, hogy nemrég tízezer pengőt örököltél. Nem akarsz velem társulni? Az attól függ, - feleli Grün - hogy miről van szó. Egy remek üzletről. Nyissunk ketten egy bolhacirkuszt. Egy bolhacirkuszt? Igen. Te adod a pénzt és én a bolhákat.

Hát itt tenni kell valamit. Nincs kizárva, hogy igaza van annak a kopottruhás fiatalembernek, aki a csutkagyűjtő, a rendőr és a prostituált mellett közönyösen elsietve befordult a Budapest nagykávéházba, a kávéház mélyén leült egy asztalhoz s feketekávét rendelt, miközben agyát az a gondolat töltötte meg - ha nem is egymagában, hanem egy másik mellett, amelyről még majd szó esik - hogy: itt tenni kell valamit.

De mit?

Mit kell tenni és mit lehet tenni?

Mit lehet tenni az ágyúk és tankok ellen? Mit a japánok, az oroszok s a csutkagyűjtő ellen, vagy akár a csutkagyűjtőért? A rendőr ellen, a prostituált ellen, vagy értük? A Brueghel-kép ellen, Az Ojság vicce ellen, a Budapest nagykávéház ellen, a feketekávé ellen, vagy éppen a feketekávéért? Az öregasszonyért, aki a csutkagyűjtő sorsára juthat. Meg amiatt, hogy a szegény nő, az ajtó mellett, hiába várja, azaz várta a férfit, - mert éppen most állt fel és megy el, a ruhája túlegyszerű, szinte proletáros, nem ilyen elegáns kávéházba való, de a fagylaltot ki tudta fizetni. (Lám, néha hiába aggódik az ember!)

Mit lehet tenni azért, hogy a szakadtingű, kuszahajú fiatalember csakugyan elhajókázhasson a norvég partokhoz, vagy pedig itt maradjon, de feküdjön le esténként rendes időben, keljen korán s dolgozzon. Büki Lujza szövőgyári munkásnő heti keresete tizenkét pengő és huszonnégy fillér - hogy ez ne legyen. Hogy ne létezhessen halálhajó. Ó, de ha még hozzácsapjuk, hogy Hanka Jánosnak a heti keresete nulla, hogy Schwarz S. Gerő úrnak a havi keresete ötezer pengő.

Mit kellene és mit lehetne itt tenni?

Egyet. Csakis ezt az egyetlenegyet.

Lapot kell indítani. Egy új lapot!

2.

A kopottruhás fiatalember, név szerint Terebes Béla, már hetekkel ezelőtt elhatározta, hogy új lapot indít. És most, éjféltájban, azért jött el a Budapest kávéházba, mert találkája van két másik fiatalemberrel, akiknek gondolkozása hasonló az övéhez s akik ugyancsak lapalapítási terveket forgatnak a fejükben.

De micsoda lapot kell indítani?

Csakis forradalmit. Mert forradalom nélkül a társadalom, amely ugyebár fenékig romlott, nem tud és nem akar megváltozni.

És mit értünk forradalom alatt?

Csakis a proletárok forradalmát. A dolgozók harcát a kizsákmányoló kapitalizmus ellen s e harc diadalát az átkos rendszer fölött.

Éjfél van, a találka forradalmi lelkű fiatalemberek részéről kissé késői. No de így éjjel jobban meg lehet bújni egy nagy, elegáns, világias kávéház belső, néptelen üregeiben Terebes megérkezése és helyet foglalása részeire bontva így történt: belépett a kávéházba, szétnézett, a terepet első tekintetre kiválóan alkalmasnak találta, elsétált a mellékutcai szárnyon - a nagy L betű hosszabbik szárán - egészen a telefonfülkéig és ott leült egy kis asztalhoz, mely fölött még nem is égett a villamos gömb; megnézte a zsebóráját, tizenkettő már elmúlt három perccel, arra gondolt, hogy a másik kettő már itt lehetne, de baj nincs, mert egész bizonyos, hogy jönni fognak; a pincérnél feketekávét rendelt, de közben a nadrágzsebébe nyúlt s tapogató szemlét tartott egyetlenegy pengője fölött, amit még délután kért asszonynővérétől, lapalapítási célra.

Amikor megérkezett a feketekávé, Terebes lassan kanalazni kezdte azt és várakozóan, de nem nyugtalanul nézett afelé a körúti nagy ablak felé, mely most bejáróul szolgált. Nézett s nem látott semmit, mert hiszen még nem bukkant elő a másik kettő. Már pedig számára most a nagy ügyön kívül semmi sem létezett. Ha hirtelen valami különös dolog, valami gyilkosság történt volna a kávéházban s később neki is tanúskodnia kellett volna, minden lehetséges kérdésre csak ennyit tudott volna felelni: Éjfél előtt indultam el a Hollán utcából, hogy tizenkettőre a Budapestbe érjek; a körúton mentem, betértem a kávéházba, tizenkettő múlt három perccel, amikor már ültem egy kis asztal mellett s azután feketekávét rendeltem és figyeltem, hogy jön-e Halas és Gerlei.

Igen, ő a Hollán utcától a Budapest kávéházig nem látott és nem hallott semmit, nem tudta, hogy sokan járnak-e a körúton, vagy kevesen, nem vette észre, hogy meleg van, nem figyelte meg, hogy világít-e a hold s ragyognak-e a csillagok, nem hallotta, hogy a Royal-szálló kertjéből dzsessz muzsika harsog, zeng és bugyborékol bele a környékbe, nem észlelte, hogy a villamosok még járnak, nem látott egy szép nőt sem, - pedig százat is láthatott volna -, padon alvót sem látott, húsz-huszonöt nagytestű német vasutas mellett haladt el, akik most vendégek Budapesten, azokat sem vette észre, nem fogta fel szeme az Oktogonon a Mályva-szappan villamos reklámjának tündöklését, nem állapította meg, hogy egy körúti zárt kapu előtt áll s csendesen sírdogál egy kis cselédleány, akinek a baján valami derék ember talán segíthetett volna, nem látta, hogy a Budapest terraszán vendégek ülnek, fogalma sem volt róla, hogy sokan ülnek-e, vagy kevesen - ha egyszer nem is látta őket -, ő a lapalapítás szükségszerűségén kívül csak azt tudta - és ez az a másik gondolat, ami agyát szintén betöltötte -, hogy Feldheim egy elvetemült, becstelen, gyalázatos, piszkos, buta, gaz trockista, aki ilyenformán a proletáriátus legveszedelmesebb ellenségei közé tartozik, veszedelmesebb mint egy nyugalomba vonult s egyelőre várakozó állásponton levő fehérterrorista, veszedelmesebb a polgári társadalom bármely hatalmi állást betöltő közfunkcionáriusánál, veszedelmesebb a polgári íróknál, a papoknál, a tudósoknál, de talán még a pszicho- analitikusoknál is, akik pedig a legveszedelmesebbek, mert a történelmi materializmus társadalomszemléletét nem méltányolván olyanféle tévtanokat hirdetnek, hogy például, ha egy nő kilép az utcára s akkor a szabad tér láttára szörnyű félelem fogja el, oly szörnyű, hogy a szíve elszorul, a lélegzete elakad, a pulzusa szaporán ver, az egész teste remeg, az arca elsápad, a bőre izzad, a térdei megrogynak, megáll s nem tud előbbre lépni, ha pedig erre erőltetik, akkor félelmében még talán az eszméletét is elveszti s ott omlik el a járdán, - hogy ennek s az ehhez hasonló jelenségeknek nem tisztára gazdasági okai vannak.

Igen, még egyszer, de még nem utoljára és sohasem elégszer, Feldheim egy tudatlan, ostoba, rosszhiszemű gazember, közveszélyes trockista. Ez elvégeztetett, ez kétségtelenül megállapítható. Az új lap egyik első feladata lesz leszámolni Feldheimmel, leleplezni őt, átadni a közmegvetésnek s a nagy proletár-átokkal sújtani.

De már meg is érkezett Halas és Gerlei. Befordultak a kávéházba s mintha csak tudták volna, hogy hol kell keresni Terebest, tétovázás nélkül tartottak a kávéház mélye felé, a telefonfülke irányában. Mindkettő húszegynehányéves legény, az egyik nem visel kalapot, nagy bozontos haja van, az arca beretvált, a szemén feketekeretes pápaszem, kezében dagadt aktatáska, - ez Halas; a másik kistermetű sovány, csapott- vállú koravén gyermek, hegyes kis fekete bajusza van, ruhája rendes, kezében egy könyv s néhány füzet, - ez Gerlei.

- Szervusz - mondják Terebesnek -, szervusz, - hangzik a válasz, kezelnek s leülnek.

Mialatt a pincérrel tárgyalnak s egy feketében - ezt Halasnak - és egy kristályvízben - ezt Gerléinek - megállapodnak, egy nagytestű, pocakos, bajszos, feketeruhás férfi ballag végig a kávéházon, fején fekete keménykalap, a kezében vastag, fogantyús bot, leül a szomszédos asztalhoz, úgy, hogy éppen szembe fordul a három ifjúval, ő is feketekávét rendel, a zsebéből noteszt vesz elő, azt leteszi az asztalra, azután a külső kabátzsebéből egy gyűrött újságot húz ki s azt kiterítve, mint egy spanyolfalat, maga előtt tartja.

- Elvtársak! - kezdi Terebes, csengő hangon, tisztán mondva ki a szót, mintha a feketekalapos nagybotosnak is szánná. - Tudjátok ugye, hogy miről van szó.

A másik kettő hallgat, hogy hát igenis tudják.

- Lapot kell indítani.

Halas nagyot bólint, jelezvén a szöveget: de még mennyire!

- Itt a tizenkettedik óra!

- Már el is múlt - mormolja Gerlei.

Kis szünet, Terebes erőt gyűjt. Azután:

- Mindenekelőtt azt kell megállapítanunk, ki szerkessze a lapot, melyet csakis én szerkeszthetek.

- Miért éppen te? - s Halas gúnyosan mosolyog, mint aki rögtön átlát az ilyen individualista megnyilatkozáson. - Elvégre a proletáriátusnak magának kell meghatároznia, hogy kit óhajt szerkesztőnek. Szerintem a döntést ebben a kérdésben a proletáriátusra kell bízni, mert én egyáltalában nem zárkózom el attól sem, hogy én szerkesszem a lapot.

Gerlei nyugtalanul szól közbe:

- Az még egyáltalában nem bizonyos, hogy neked kell-e a szerkesztés elől el nem zárkóznod, vagy nekem. Én természetesen csakis azt tartom helyesnek, ha a lapot én szerkesztem. Mert a proletáriátus az én nevemet ismeri, rólatok ellenben nem is tud.

Heves vita indul meg arról, hogy ki szerkessze hát a lapot. Kollektív szellemben csakis akkor járunk el, ha a lapot én szerkesztem, - mind a háromnak külön-külön ez a véleménye. Halas Marx Károlyra hivatkozik, Gerlei pedig Leninre, akit - óvatosságból, megszokás alapján - Iljics Uljanov Vladimir néven említ. Érveik azonban súlytalanoknak bizonyulnak Terebes egyetlenegy ellenérvével szemben: ő a nővérétől, aki egy polgári orvos neje ugyan, húsz pengőt kap a lap céljaira, s ez az összeg lehet majd az alapja annak a tőkének, melyre az első két-három számhoz feltétlen szükségük van. (A többi szám már oly sok példányban fog elkelni, hogy a lap fennmaradása biztos.)

Terebes kijelenti, hogy a húsz pengőt csak abban az esetben veszi igénybe, ha ő lesz a szerkesztő. Ez ellen nincs érv, megállapodnak tehát abban, hogy máris Terebes szerkeszti a lapot. Gerlei egyszer-kétszer úgy is szólítja, hogy: szerkesztő elvtárs.

Már most mi legyen a lap címe?

- Vörös csillag! - ezt Halas ajánlja.

A másik kettő elveti az ajánlatot s maga Halas is lemond eszméjéről. A lapnak nem lehet olyan kiáltó címe, mely az avatatlanok számára is elárulja a lap céljait. Ugyanezen okból vetik el a következő címeket: Oroszország, Vörös zászló, Vladimír nyomdokain, Proletárököl, Cián, Forradalmi Front, Keleti Fény.

Halas a Vörös trikolórt is ajánlja, de Gerlei gúnyosan nevet s felvilágosítja Halast, hogy ez a szó «trikolór» már maga három színt jelent, vörös trikolór tehát nincs. Halas viszont gúnyosan nevet Gerlein s végtelenül lenézi őt, mert aki ilyen marhaságokat tud, az csakis egy rothadt intellektuel lehet.

Legalkalmasabbnak látszik a Keleti Fény. De ebben meg aggályos a: Keleti. Mindenki tudja, hogy ez célzás Oroszországra, amely a tulajdonképpeni, vagyis a polgári Európától keletre fekszik.

Legyen azonban a cím Északi Fény! Ez enyhébben hangzik, viszont az utalás Oroszországra ebben is megvan, mert, mit tesz Isten, Oroszország Középeurópától északra is fekszik, legalább is északkeletre. Szükség esetén arra lehet hivatkozni, hogy az északi fény természeti tünemény.

- De meg arra is, hogy az északi államokban a demokrácia van uralmon.

- Ez már opportunizmus lennel

Lett tehát a cím: Északi Fény.

Hát, kissé túlságosan megalkuvó cím, kompromisszumos, meglátszik rajta, hogy Gerlei ajánlotta, aki tavaly még szociáldemokrata volt, két évvel ezelőtt anarkista, azelőtt l’art pour l’art-ista, s hónapok múlva lesz csak fasiszta, addig pedig, hogy neokatolikussá váljon, még két év is eltelhet.

Miután biztosítottnak látták az alaptőkét s miután a két legfontosabb kérdésben megállapodtak, abban, hogy ki legyen a szerkesztő s mi legyen a lap címe - elhatározták, hogy feloszlanak és hazatérnek. Fizettek. Terebes a pengőjével fizetett - fene drága kávéház, egy fekete a borravalókkal együtt egy pengő, a kapupénzzel adósnak kell maradni -, Halas egy ötpengőssel fizetett, Gerlei pedig olyképpen, hogy oda szólt Halasnak: vedd hozzá az én kristályvizemet is. Ez Halasnak nem tetszett - a pumpolás kispolgári szokás! - de nem ellenkezett, kifizette a kristályt is, különös tekintettel arra, hogy az öt pengőt Székely Karolától kérte, félévi előfizetésül az új lapra. Székely Karola gazdag leány, könnyű félévre előfizetnie s szívesen is fizetett elő, mert úgy értesült Gerléitől, hogy az új lapba Seltmann is fog írni, már pedig Seltmann igen okos fiú, neki, Székely Karolának, végtelenül rokonszenves, ő már több ízben megbeszélte Seltmannal a nemi kérdést s teljesen egyetértenek abban, hogy a nemi élet tisztára burzsoá szokás, a polgári társadalom egyik csökevénye.

A három lapalapító eltávozott. Hierarchikus sorrendben vonultak ki a kávéházból, elől ment Terebes, mert ő a szerkesztő, hátul ment Gerlei, mert ő még a kristályvizét sem tudta kifizetni s az ilyen embert tulajdonképpen lumpenproletárnak kell tekinteni.

Mihelyt eltávoztak, a feketekeménykalapos nagybotú is befejezte napló jegyzeteit - mert úgy látszik, hogy valami naplóvezető úriember, aki lefekvés előtt feljegyzi a napi élményeit - még csak az utolsó három mondatot vetette papírra, mielőtt ő is elindult:

Merényletet terveznek Marx Károly volt magy. kir. államvasúti Elnökigazgató úr Őméltósága ellen. Többször említettek valami Ilkovics Vladimír nevezetű egyént, aki, miután mindhárman Szerbia számára végzett kémkedéssel is alaposan gyanúsíthatók, nyilván a pénzt hordja nekik Belgrádból. Az egyik százpengőssel fizetett.

A névtelen följelentés majd otthon készül el.

3.

Bakó András ebéd után aludt egyet. Ebéd után, ez alatt három órát kell érteni. Kettőig tart a hivatal a minisztériumban, Budán, és van félhárom, mire haza ér Tompa-utcai lakására. Háromra megebédelt - ő, ha nem is a rágcsálók, de a lassan evők alosztályába tartozik - s akkor lefeküdt egyet szundítani. Szundítania azért kellett, mert álmos volt, az éjjel későn került haza. Tegnap ugyanis, július negyedikén, Etuka elutazott falura, Harpacskószajudárra, a szüleihez. Harpacskószajudár porfészek, légy- és szúnyoggyűjtő állomás Pest vármegyében, a Duna mellett. De azért nyaralni ott is jó, persze feleségnek a férje nélkül, vagy férjnek a felesége nélkül, no meg gyermekeknek a kedves szüleik nélkül. Viszont a szegény férjnek Pesten is kellemes a nyaralás, ha neje a nyár folyamán Harpacskószajudáron tartózkodik. Bakó András számára a nyaralás kellemességei közé tartozott a tegnapi kimaradás is - mindjárt az első éjszaka! De nem kell Bakó Andrást kicsapongással meggyanúsítani, semmi különöset nem művelt ő, csupán beült egy kerti kocsmába s ott elborozgatott, egyedül, a bort szódavízzel itta s mértéket tartott. Hazatérés előtt nagy éjjeli sétát tett, hűsölt, nézelődött, megállt egy zenés kávéház előtt, egy-két taktust meghallgatott a nótából és azt gondolta, hogy ide is el kellene egyszer nézni, no de majd az asszonnyal. Egy kicsit tanulmányozta az utcai prostitúciót, de ha nem is tudományosan, minden esetre érdek nélkül. Csuda egy dolog! - nevetett, amikor meglátta, hogy egy egészen jól öltözött rendes külsejű férfi megszólított egy nagy kövér, rút nőt s rövid eszmecsere után álló helyzetből a célszerűbb mozgásra tértek át s egymás mellett kezdtek baktatni egy kis mellékutcán. Az egész kirándulás, vagy mondjuk egy kis túlzással kiruccanás, nem volt egyéb Bakó András számára, mint hogy élvezte a szabadságot, a felelőtlenséget. Oda megy, ahová akar, akkor áll fel, amikor akar, azt iszik, amit megkívánt, akkor hagyja abba az ivást, amikor jónak látja, úgy bámulhat meg egy utcai jelenetet, hogy meg is áll hozzá, a rút kövér nagy nőről s a rendes küllemű úriemberről megvan a maga véleménye, de azt nem kell senkivel közölnie, még kevésbé kell azt letagadni, legkevésbé kell azt mondania, amit nem is gondol, haza mehet korán, haza mehet későn, de úgy mehet haza akár korán, akár későn, hogy ha akar, hát reggelig is fennmaradhat, - mindez nagy dolog, végtelenül nagy dolog, kimondhatatlanul mennyei szabadság.

Az ebédet Julis készítette, bizony nem tud úgy főzni, mint Etuka, a drága. Etuka, a drága, valóságos angyal, milyen jó mégis, hogy elment, egy kis időre. Csakis kis időre, mert néhány hét múlva az ember, a szegény férjember bizonyos hiányokat kezd érezni, talán még az is hiányzik neki, hogy Etuka a szerény kérdésére, hogy például, hol van az a zománcos inggomb, úgy felel, hogy: én tudjam? Vagy: Tudja azt maga nagyon jól. Avagy: miért tőlem kérdi? Sőt még ez is lehetséges: biztosan elhagyta valahol. Valahol megnyomva, aláhúzva, azt jelenti, hogy egy nőnél. Néhány hét múlva a szegény férjember képes visszakívánni Etukát s akkor kiderül, hogy amit az első levelében hazudott, mármint, hogy csak az fáj, hogy te nem vagy itthon, nem is volt egészen hazugság.

Ma azonban, egyelőre, még a délutáni szunyókálás is jobban esett Bakó Andrásnak Etuka nélkül. Egyedül a kétszobás lakásban, nyitott ablakok mellett, nem húzva le a rollót, amit Etuka sohasem engedélyez, illetve ő lehúzza a rollót; a déli hő nem nagy, mindössze huszonhat fok, Celsius szerint, a nap nem süt, lomha felhők mászkálnak ide-oda az égen, néha egy kis szellő is belibeg a szobába a nyitott ablakon. Bakó András csaknem ötig aludt, mindenesetre addig, ameddig akart, akkor fölkelt, megmosdott övig, felöltözött, lenvászon ruháját vette magára s elegáns lett, mint egy úrhoz illik, lement az utcára, de úgy, hogy ha akarta volna, hát otthon is maradhatott volna, mert nem történt semmi, nem hangzott el a mért nem jársz egy kicsit kedvesem? A programja az volt, hogy beül egy kávéházba, fagylaltozik és átnézi a lapokat. Már tudta is, hogy a Budapest kávéházba megy, erre a kávéházra már régen gusztusa támadt. Hogy miért éppen a Budapestre, azt bajos lenne megállapítani, talán ő maga sem tudna felvilágosítással szolgálni. Cherchez la femme, keresd az asszonyt! - mondták a régiek, lehet, hogy Bakó András egyszer, akár egy évvel ezelőtt, a körúton ment, éppen a Budapest táján, s egy szép nőt látott a kávéházba betérni. Talán azt is észrevette, hogy a körutat pont a Budapestnél szelő mellékutcában igen csinos utcai lányok sétálnak, még pedig nagy számban. Igen, ha az ember utcai ablakba ül, még pedig a mellékutcai részen, órákon át elgyönyörködhetik bennük, sőt, hogy a gyönyörködésbe semmi bűntudat se vegyüljön, az ember azt is gondolhatja, már persze intelligens ember, hogy ő tanulmányozza ezeket a nőket. A gyönyörködést, hogy minden rendben legyen, úgy is fejezheti be, hogy megcsóválja a fejét s kétszer-háromszor elismétli félhangosan: hallatlan, mennyien vannak!

Szinte meglepetésszerű, hogy Bakó András a Budapest kávéházban egy falmelletti kis asztalhoz ült, háttal a falnak, arccal befelé, megrendelte a fagylaltot, szétnézett s csakhamar újságot kezdett olvasni. Az olasz-abesszin összeütközés súlyos nemzetközi bonyodalommá nőtt. Ezt olvasta Bakó András. Ez az ügy kezdettől fogva érdekelte. Haragudott az abesszinokra s mindenekfölött tisztelte Mussolinit, akiről úgy gondolkozott, hogy a «Duce» s ezt is nagy dével gondolta.