GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: The Heir

Avon Books

New York, 2000

Fordította: Gondáné Kaul Éva

A könyvet tervezte: Malum Stúdió / Szabó Vince

Copyright © 2000 by Johanna Lindsey

Hungarian Translation © Gondáné Kaul Éva, 2013

Hungarian Edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-763-5

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

Alexnek és a szívet melengető mosolyoknak

1. fejezet

A két nő az ablaknál állt, és kinézett a sivár, téli kertbe, ahol a lány sétálgatott. A kert kicsi volt a ház méretéhez képest. Londonnak ebben a divatos negyedében már egyszerűen nem volt elég hely, hogy a házak vidékies külsőt öltsenek, és nagy kertjük legyen.

Lady Mary Reid, a vendéglátójuk mégis mindent elkövetett, hogy a kis földdarabból igazi kertet varázsoljon, pedig a legtöbb szomszédja beérte a fűvel meg néhány satnya bokorral. Az unokahúguk, Sabrina minden évszakban imádta a friss levegőt, ezért most is ott időzött a tenyérnyi udvaron.

A két nő némán figyelte Sabrinát. Alice Lambert aggódva ráncolta a homlokát, és egy évvel idősebb nővére, Hilary is elég csüggedtnek tűnt.

–Azt hiszem, még sosem voltam ilyen ideges, Hilary – suttogta Alice.

–Én sem, ha tudni akarod – válaszolta sóhajtva Hilary.

A külsejük alapján senki sem gondolta volna, hogy testvérek. A magas, vékony, sőt sovány testalkatú, fakó barna hajú, világoskék szemű Hilary az apjukra ütött. Az alacsony, gömbölyded, sötétbarna hajú és sötétkék szemű Alice viszont az anyjuk szakasztott mása volt.

Ráadásul nem jöttek ki egymással, és állandóan civakodtak. Most azonban teljes volt köztük az egyetértés. Az unokahúgukat ők nevelték fel, és a fiatal lány aznap este debütál a londoni társaságban. Nem csoda, ha mindketten aggódtak. Sajnos, erre megvolt minden okuk.

Nem azért, mintha attól tartanának, hogy az unokahúguk nem kelt érdeklődést, vagy rosszul fog szerepelni. Igaz, hogy Sabrina nem olyan feltűnő szépség, mint Mary lánya, Ophelia, aki szintén abban a szezonban debütált, de azért Sabrinának is voltak előnyös tulajdonságai. A társadalmi helyzete miatt sem kellett aggódniuk, hiszen Sabrina nagyapja gróf volt, a dédnagyapja pedig herceg. Ő ugyan csak a „Lady” címre jogosult, de nem is áhítoztak magas rangra, vagy nagy vagyonra. A Lambert nővérek már annak is örültek volna, ha Sabrinának sikerül egy jó családból származó férjet szereznie.

Tehát nem a szokásos izgalmat érezték, amikor egy vidéki lányt a nevelői bevezetnek a londoni társasági életbe, ahol férjet kell fognia magának. Az aggályaik személyes jellegűek voltak, és szoros kapcsolatban álltak azzal a ténnyel, amiért a két nővér sosem ment férjhez. Mindketten attól féltek, hogy a családjukat kísértő régi botrány, annyi év után megint a felszínre törhet.

De a két nő egy szóval sem árulta el az idegessége okát. Régi megállapodás volt köztük, hogy nem beszélnek a múltbéli tragédiákról.

–Szerinted elég meleg az a gyapjúkabát? – kérdezte Alice, még mindig a homlokát ráncolva.

–Gondolod, hogy törődik vele?

–De hogy fog kinézni az első bálján, ha az arcát megcsípi a hideg szél?

Együtt nézték, ahogy Sabrina felé sodródik egy száraz falevél, amely elkerülte Lady Mary kertészének figyelmét. A lány is meglátta, vívó testtartást vett fel, és a levél felé döfött, mintha kard lenne a kezében. Aztán felnevetett, felkapta a levelet, feldobta a levegőbe, és mosolyogva figyelte, ahogy a szél elsodorja.

–Nem veszi komolyan a férjkeresést és a házasságot – jegyezte meg Hilary.

Sabrinának legalább olyan idegesnek kellett volna lennie, mint a két nagynénjének, ha más okból is. De úgy tűnt, egyáltalán nem zavartatja magát.

–Miért venné komolyan, amikor látja, hogy mi sem mentünk férjhez, és egyáltalán nem bántuk meg?

–Attól tartok, rossz példát mutattunk neki. Pedig az ő korában mi is férjhez szerettünk volna menni, de most már örülünk, hogy mégsem tettük meg.

Ezt nem csak azért mondták, mert vigasztalni akarták magukat. Egyik nő sem bánta meg, hogy nincs házastársa. Talán csak azt sajnálták, hogy nem született saját gyerekük. De Sabrina hároméves korában hozzájuk került, és rajta kiélhették az anyai ösztöneiket. Egyesek vénlánynak csúfolták őket, és azt állították, hogy azért olyan zsémbesek, de nagyot tévedtek. A nővérek már gyerekkoruk óta hadban álltak egymással. Úgy tűnik, ilyen volt a természetük.

Hilary mintha észrevette volna, hogy túl nagy az egyetértés közöttük, mert hirtelen megszólalt.

–Hívd be! Ideje elkezdeni a készülődést.

–Máris? – tiltakozott Alice. – De hiszen még több óra van a…

–Órákba fog telni, mire megfelelően felkészítjük – vágott a szavába Hilary.

–Ugyan már! Lehet, hogy neked órák kellenek hozzá, de…

–Honnan tudod, amikor sosem voltál elsőbálos? – fojtotta megint a szót a húgába Hilary.

–Te talán igen? – csattant fel Alice.

–Most nem erről van szó. Mary sokszor említette a levelében, hogy felkelés után azonnal készülődni kezd.

–Mert egy egész napba telik neki, mire belepréseli magát a fűzőbe.

Hilary elvörösödött mérgében, de nem tagadhatta a gyerekkori barátnője ellen felhozott vádat. Nekik nem volt lakásuk Londonban, ezért Lady Mary kedvesen felajánlotta, hogy lakjanak nála a szezon idejére. Mary valóban annyira elhízott, hogy Hilary alig ismerte fel, amikor előző nap Londonba érkeztek.

Most mégis úgy érezte, hogy ellenkeznie kell a húgával.

–A lánya is már délben elkezdi a készülődést.

–Persze, mert Ophelia imádja magát bámulni a tükörben – horkantott fel Alice.

–Ha tudni akarod…

A két nővér elhagyta a helyiséget, és közben folytatta a civakodást. Ez a vita sokkal jobban illett hozzájuk. Ha valaki látja őket korábban, ahogy az ablak előtt állnak, és teljes egyetértésben suttognak egymás közt, nem hitt volna a szemének és a fülének. Az unokahúguk biztosan nem, pedig éppen róla volt szó.

2. fejezet

Sabrina Lambert is ideges volt, de a két nagynénje kedvéért igyekezett ezt leplezni. Már egy éve tervezték a debütálást, és többször ellátogattak Manchesterbe, ahol az új ruhatára készülő darabjait próbálta fel. Azt is tudta, hogy a két nagynénjének vérmes reményei vannak a szezonnal kapcsolatban, és éppen ezért volt ideges. Nem akart csalódást okozni nekik, amikor annyi erőfeszítést tettek az ügyért.

De a két nagynénjével ellentétben ő sokkal józanabb volt, és nem számított arra, hogy férjet talál magának Londonban. Itt az emberek túl kifinomultak, ő pedig csak egy egyszerű vidéki lány. Megszokta, hogy a termésről, a bérlőkről és az időjárásról beszélget, míg a londoni elitet inkább a pletykák, méghozzá a szaftosabbnál szaftosabb pletykák érdeklik, amelyek a társaság többi tagjáról szólnak. Ráadásul ilyenkor több tucat fiatal lány érkezik Londonba, mind ugyanazzal a céllal: abban reménykednek, hogy itt fognak férjet találni maguknak.

Ám ahogy közeledett az este, Sabrina egyre nyugodtabb lett. Talán az is közrejátszott ebben, hogy összebarátkozott Opheliával, aki nagyon népszerű volt az előkelő körökben. De hát ez nem csoda, hiszen a lány Londonban született és nevelkedett. Mindenkit ismert, tisztában volt a helyi viszonyokkal, és ő maga is segített terjeszteni a legfrissebb pletykákat, még akkor is, ha róla szóltak. A szezon legelején, vagyis már három héttel korábban debütáló londoni lány tényleg elemében volt.

Nem mintha Sabrina előnyösebb helyzetben lett volna, ha már az első bálra Londonba jön, mert egyértelmű volt, hogy mindenképpen a gyönyörű Ophelia lesz a szezon királynője. Pedig fura módon, ő nem férjet keresett magának, hiszen már volt vőlegénye, bár még sosem találkozott vele. Az ő debütálása inkább csak a hagyományok betartása miatt történt. Legalábbis Sabrina ezt hitte, amíg rá nem jött, hogy Ophelia nincs elragadtatva a férjtől, akit a szülei szemeltek ki számára, és elhatározta, hogy a báli szezonban keres magának egy jobb partit.

Sabrina meglehetősen ízléstelennek tartotta a módszerét, mert Ophelia minden alkalmat megragadott, hogy kigúnyolja és pocskondiázza a vőlegényét. De aztán arra gondolt, hogy Londonban biztosan ez a módi, ha valaki meg akar szabadulni egy nem kívánt jegyességtől.

Egy kicsit sajnálta a férfit, aki nem tartózkodott Angliában, és nem cáfolhatta meg Ophelia rágalmait. De hát nem az ő dolga megvédeni egy ismeretlen embert. Még az is lehet, hogy minden igaz, amit a lány mond róla. Honnan tudhatná?

Ráadásul Ophelia anyja a vendéglátójuk volt, és egyben Hilary néni jó barátnője. Lady Mary biztosan le akarná állítani a lányát, ha tudomást szerezne a mesterkedéseiről, de Sabrina úgy vélte, hogy nem neki kell felvilágosítani a hölgyet. Ophelia a pártfogásába vette, bemutatta minden barátnőjének, és Sabrina hálátlanságnak tartotta volna, ha árulkodik. Ráadásul a két nagynénje nem kedvelte a szóban forgó férfi nagyapját…

Sabrina ezt elég furcsának tartotta, és talán ezért érzett együtt Ophelia vőlegényével. Hiszen az ismeretlen a szomszédjuk volt, illetve inkább a nagyapja. A két nagynénje mindig a „vén bolond”-nak, vagy a „remeté”-nek nevezte, és amikor azt hitték, hogy nem hallja őket, gyakran „vén fattyú”-nak titulálták. Sabrina sosem találkozott vele. Tényleg egy remete volt, aki ritkán hagyta el a birtokát. A két hölgy igencsak meglepettnek tűnt, amikor kiderült, hogy van egy unokája. Még gúnyolódtak is, amikor megtudták, hogy Opheliát eljegyezték az addig ismeretlen örökössel. Miféle unoka lehet, kérdezgették. Sosem találkoztak vele, még csak nem is hallottak róla.

Lady Mary szerint azonban maga a márki vette fel a kapcsolatot a férjével, és az unokája nevében elrendezte a házasságot. A Reid család természetesen kapva kapott az alkalmon, hogy a lányukat egy olyan magas cím örököséhez adhatják feleségül. Az már csak hab volt a tortán, hogy a márki meglehetősen gazdag, és minden vagyona az unokájára fog szállni. Csak Ophelia nem örült a frigynek, na meg a lelkes csodálói.

Mert csodálókból nem volt hiány. Akárhol megjelent, a fiatalemberek csak úgy hemzsegtek körülötte, annyira lenyűgözte őket a szépsége. De hát csoda, ha nem tudtak ellenállni neki? A szőke, kék szemű Opheliát a természet nemcsak különlegesen finom arcvonásokkal, hanem légiesen karcsú termettel is megajándékozta, és ebben egyáltalán nem hasonlított az anyjára.

Sabrina nem büszkélkedhetett ilyen vonzó tulajdonságokkal. A legjobb indulattal sem lehetett sudárnak nevezni, hiszen alig volt több százhatvan centiméternél. Ez még nem lett volna olyan nagy baj, de a vékony derekához képest túlságosan nagynak tűnt a keble, és szélesnek a csípője. Így egy eléggé dús idomú hölgy benyomását keltette.

Legalább a színei lettek volna divatosak! Ám a haja nem fényes gesztenyebarna volt, hanem unalmas seszínű. Sokáig azt hitte, hogy a szemére büszke lehet, de aztán rájött, hogy a sötétkékkel keretezett halványkék íriszét inkább meghökkentőnek tartják, mint vonzónak, akik először a szemébe néznek.

Többször zavarba ejtette, hogy az emberek úgy merednek rá, mintha nehezen hinnék el, hogy tényleg olyan furcsa színe van a szemének. Mindezek tetejébe, az arcvonásai is semmitmondóak voltak. Nem csúnyák, de nem is szépek. Az egyszerű volt a legjobb kifejezés rá.

Sabrina mégsem volt elégedetlen a külsejével, amíg nem találkozott Opheliával. Ám akkor rádöbbent, hogy milyen egy igazi szépség. Mint az ég és a föld, nem volt semmi hasonlóság kettejük között. Talán éppen ezért nyugodott meg, és feledkezett meg a korábbi idegességéről, amikor aznap este megérkeztek élete első báljába. Azonnal felmérte, hogy Ophelia mellett nem rúghat labdába, ezért meg sem próbált versenybe szállni a fiatalemberek kegyeiért. Miután megnyugodott, visszatért a saját énje, és többé nem volt az a félénk kisegér, akinek korábban érezte magát.

Sabrina szeretett nevetni, és mindent megtett, hogy másokat is megnevettessen. Szókimondó és kicsit gunyoros természetével még a legmogorvább embereket is fel tudta vidítani. A két zsémbes, civakodó nagynéni mellett sikerült tökélyre fejlesztenie ezt az ajándékát, és könnyen véget vetett a kisebb perpatvaroknak, ha úgy döntött, hogy beavatkozik.

A fiatalemberek többnyire csak azért kérték fel táncolni, mert Ophelia felől akartak érdeklődni, esetleg a vőlegényéről szerettek volna megtudni valamit. De Opheliát alig ismerte, a vőlegényét pedig egyáltalán nem, ezért kevés kérdésükre tudott válaszolni. Viszont megnevettette őket. Ezért néhányan még egyszer felkérték, mert szórakoztatónak találták. Aztán a bál folyamán eljött egy pillanat, amikor egyszerre három fiatalember várt arra, hogy táncolhasson vele.

Sajnos, ezt Ophelia is észrevette…

3. fejezet

Ophelia a bálterem másik végében álldogált, a három legjobb barátnője társaságában. Illetve a három közül csak kettő volt a barátnője, a harmadik lány titokban lenézte, mégsem akarta elhagyni a népszerűsége holdudvarát. Mindhárman csinosak voltak a maguk módján, de meg sem közelítették Ophelia ragyogó szépségét. És rangban sem érhettek fel hozzá. Ő volt az egyetlen igazi hölgy közöttük, mivel az apja gróf volt, a többieké pedig alacsonyabb címet birtokolt. De Ophelia nem viselte el olyan nők társaságát, akik rangban vagy szépségben felülmúlhatták őt.

Ophelia nem tudta, hogy Mavis Newbolt nem kedveli. Még ha hallotta is Mavis némelyik gunyoros megjegyzését, meg sem fordult a fejében, hogy valaki rosszindulattal legyen iránta. Hogyan gyűlölhetné valaki, amikor világéletében népszerű volt?

És tudta, hogy most is az lesz. Semmi kétség, hogy ő a szezon királynője, és kedvére válogathat a szabad fiatalemberek között. Tényleg van választása, hiszen mindnyájan imádják őt. De mire megy a népszerűségével, amikor Birmingdale márkija megszédítette a szüleit azzal az átkozott címmel?

Meg tudta volna fojtani az idős Neville Thackeray-t egy pohár vízben, valahányszor az eszébe jutott. Miért pont őt választotta ki az unokájának? Csak azért, mert az anyja régebben a szomszédságában lakott, és a vén bolond azt hiszi, hogy személyesen ismeri? Miért nem szemelte ki inkább a lompos Sabrinát, aki még mindig a közelében él? Persze jól tudta, hogy Sabrinát miért nem tartották méltónak a Birmingdale örököshöz.

Az anyja beszámolóiból ismerte a Lambert család történetét. Minden yorkshire-i hallott róla, bár a botrány már elég régi volt, és sokan el is felejtették.

Ophelia ostobának tartotta a szüleit, akik beérték egy márkival. Pedig hercegi címet is szerezhetett volna, hiszen nem minden bokorban terem olyan szépség, mint ő. A szülei mégis megalkudtak egy márkival! De ő ebbe nem törődik bele, és meg fog szabadulni a Birmingdale-örököstől. Aki még csak nem is angol, illetve nem teljesen. Nem csoda, hogy a márki maga intézte a menyasszonyválasztást, egy olyan korban, amikor az elrendezett házasságok már kimentek a divatból. De az ő unokáját barbárok nevelték!

A lány megborzongott a gondolattól. Ha a vőlegénye megszégyenítésével nem sikerül elérnie a célját, akkor majd valami mást talál ki, hogy elriassza magától. Elhatározta, hogy a szezon végére már egy új vőlegénye lesz, akit ő választ ki magának. És semmi sem akadályozhatja meg, hogy véghezvigye a tervét.

Ám abban a pillanatban Ophelia éppen az anyja fiatal vendégét bámulta, és kicsit aggasztotta a látvány. A fiatalemberek Sabrina körül legyeskednek, ahelyett, hogy az ő kegyeiért versengenének. Mivel egyikük sem volt hallótávolságon belül, nyugodtan kimondhatta, amit gondol, és nem kellett attól tartania, hogy rossz benyomást kelt. A látvány eléggé meglepte, úgyhogy nem rejtette véka alá a véleményét.

–Nézzétek! – Ophelia a három lány figyelmét Sabrina felé irányította, aki éppen három fiatalemberrel beszélgetett. – Vajon mit mondhat nekik, amivel ennyire lenyűgözi őket?

–Mit? Ne feledd, hogy az a lány nálad lakik, Ophelia – sietett megnyugtatni Edith Ward a barátnőjét, mert észrevette rajta a féltékenység jeleit. Mindhárman szenvedtek már Ophelia irigysége miatt, és jobbnak látta, ha csírájában elfojtja benne ezt a pusztító indulatot. – Biztosan rólad akarnak beszélgetni vele.

Úgy tűnt, Ophelia elégedett a válasszal, ám ekkor Mavis színlelt ártatlansággal megjegyezte: – Én úgy látom, sikerült szereznie néhány hódolót, de ez nem meglepő. Valóban feltűnően szép szeme van.

–A különleges szeme nem sokat segíthet rajta, amikor egyébként teljesen hétköznapi a külseje – csattant fel Ophelia. Ám azonnal megbánta az epés kijelentését, és legszívesebben visszaszívta volna. A társnői még azt hiszik, hogy féltékeny, pedig ez távol áll tőle.

Ezért gyorsan felsóhajtott, mintha szánakozna. De még mindig elég indulatos volt, és a sóhajtása inkább sértett fújtatásnak tűnt.

–Azért sajnálom szegény lányt – vetette oda nekik könnyedén.

–Miért? Mert nem csinos?

–Nemcsak ezért, hanem azért is, mert rossz vérből származik. Istenem, ezt nem lett volna szabad megemlítenem! Ne is kérdezősködjetek. Az anyám dührohamot kapna, ha megtudná, hogy eljárt a szám, hiszen Lady Hillary Lambert a kedves barátnője.

Mindnyájan tudták, hogy Ophelia haragszik az anyjára, ezért ez utóbbi megjegyzésének nem sok értelme volt. Opheliát egyáltalán nem érdekelte az anyja idegállapota. És hiába kéri meg a barátnőit, hogy tartsák a szájukat, mert mindketten ugyanúgy lelkesednek a pletykákért, mint ő. Bármit hallanak, azonnal továbbadják az anyjuknak, és a szóbeszéd feltartóztathatatlanul terjed tovább. Marvis helytelenítette a pletykákat, de az előkelő körökben naprakésznek kellett lennie.

–Rossz vérből? – érdeklődött Jane Anderson izgatottan. – Úgy érted, hogy balkézről született?

Ophelia egy darabig elgondolkodott, végül úgy döntött, hogy ezt a botrányt most kihagyja.

–Nem – rázta meg a fejét. – Még annál is rosszabb.

–Mi lehet annál is rosszabb, hogy…

–Elég! Már így is túl sokat beszéltem – tiltakozott Ophelia.

–Ophelia! – kiáltott fel méltatlankodva Edith, aki a legidősebb volt közülük. – Nem hagyhatsz minket kétségek között.

–Nos, rendben – vonta meg a vállát Ophelia, és úgy tett, mintha engedne a lányok kitartó nyaggatásának. Pedig semmi sem tarthatta volna vissza, hogy beszámoljon nekik erről a szaftos pletykáról. – De ez maradjon közöttünk! Csak azért árulom el nektek, mert a legjobb barátnőim vagytok, és tudom, hogy nem adjátok tovább senkinek.

A nő suttogva folytatta, és a két igazi barátnője tágra nyílt szemmel hallgatta a történetet. Mavis jól ismerte Opheliát, és nem tudta, mit hihet el belőle. Tisztában volt azzal, hogy Opheliának nincsenek erkölcsi aggályai, és a célja elérése érdekében szemrebbenés nélkül képes hazudni. Most egyértelmű, hogy mi a célja: tönkre akarja tenni Sabrina esélyeit, hogy férjet találjon magának Londonban.

Aznap este két ember jó híre ment tönkre, és mindkettőt ugyanaz a nő taposta a sárba. Mavis őszintén sajnálta őket, mert csak az volt a bűnük, hogy Ophelia nem kedveli őket. A Birmingdale-örökös minden bizonnyal kiheveri a dolgot. Ophelia nevetségessé tette, ezért a szülei valószínűleg szégyellik majd magukat, és felbontják az eljegyzési szerződést, amit az idős márkival kötöttek. De az örökös könnyedén talál magának másik menyasszonyt, egy olyan előkelő címmel, és a vele járó hatalmas birtokkal.

Nem úgy a Lambert lány. A rossz vér az utódokra szállhat, és melyik úriember merné megkockáztatni, hogy feleségül vegye? Ami nagy kár.

Mavis őszintén kedvelte a lányt. A kedvessége olyan üdítő és ártatlan tulajdonság, amilyet ritkán találni Londonban. Ráadásul rendkívül szórakoztató, ha feloldódik. Mavis részben felelősnek érezte magát, mert ő hívta fel Ophelia figyelmét Sabrinára, amikor megjegyzést tett a feltűnően szép szemére.

Mavis undorodva megcsóválta a fejét. Ideje új társaságot keresnie magának. Senkinek sem tesz jót, ha túl sokat időzik Ophelia Reiddel. Gyűlölködő, hiú némber! Mavis őszintén remélte, hogy Opheliának végül mégis hozzá kell mennie a Birmingdale-örököshöz. Megérdemli, hogy egy olyan férj mellett kössön ki, akit sikerült egész London előtt lejáratnia.

4. fejezet

Ebben az időben nem lenne szabad utazni, főleg nem egy idegen országban. Ráadásul már esteledett, és egyre sűrűbben kavargott a hó a levegőben. Hiába volt náluk lámpás, szinte az orrukig sem láttak. És ez a szörnyű hideg! Sir Henry Myron még soha életében nem érzett ilyen csontig hatoló hideget.

Angliában nem ennyire szélsőséges az időjárás, ott még örülne is a hónak. De itt, messze északon, a skót Felföldön, bármikor halálra fagyhat az ember, és a hóvihar csak tovább rontja a helyzetet. Sir Henry képtelen volt megérteni, hogyan élhet valaki ilyen zord vidéken. Ő már alig várta, hogy teljesítse a küldetését, és minél előbb visszatérhessen a normális világba.

Az út legrosszabb részét már maguk mögött hagyták, amikor egy keskeny ösvényen kaptatva megmásztak egy alacsony hegyet. Nem is nevezné hegynek, inkább egy földből kiálló gigantikus sziklának tűnt. Nem voltak rajta fák, de még fű, sőt föld sem. De a hatalmas kiterjedésű gránittömb elállta az útjukat, és csak úgy haladhattak tovább, ha gyalog vagy lóháton felkapaszkodnak rá.

A kocsiját kénytelen volt egy közeli templomban hagyni. A vezetője figyelmeztette, hogy azzal nem fog tudni továbbmenni, ezért egy hátaslovat bérelt az út utolsó szakaszára, amikor a keskeny ösvényekhez értek.

Most már belátta, hogy a templomban kellett volna tölteniük az éjszakát. Hiszen a pap szállást ajánlott nekik. De már csak egyórányira voltak az úti céljuktól, ezért Henry ragaszkodott ahhoz, hogy továbbmenjenek. Persze akkor még nem havazott. A hó akkor vágott az arcukba, amikor a nagy szikla tetejére értek.

Olyan hóvihar kerekedett, hogy Henry aggódni kezdett. Mi lesz, ha eltévednek, és csak a tavaszi olvadás után találják meg a holttestüket? A kavargó hóförgetegben az orráig sem látott, de a vezetője úgy folytatta az utat, mintha még mindig látná a hóval belepett ösvényt, és tudná, hogy merre haladnak. És tényleg tudta…

A hatalmas udvarház olyan hirtelen bukkant elő a fehérségből, hogy már az ajtónál voltak, amikor Henry észrevette. A vezetője dörömbölni kezdett az ajtón, de a süvöltő szél elnyomta a zajt. Az ajtó mégis kinyílt, kiáramlott rajta a meleg, és a következő pillanatban Henry arra eszmélt, hogy egy meleg kandallóhoz vezetik őket.

Teljesen el volt gémberedve a hidegtől, de egy idő után kezdett felengedni a teste, és rátört a vacogás. Egy nő sürgött-forgott körülöttük, és közben a fejét csóválva dorgálta őket, hogy ilyen ítéletidőben útra keltek. Henry legalábbis úgy vélte, hogy ezen morgolódik, mert az asszony erős skót akcentusa miatt nem értette pontosan a szavait. A nő nehéz gyapjútakarót dobott a vállára, egy kupa forró whiskyt nyomott a kezébe, és merev ujjait a kupára fonta. Ott maradt, amíg az utolsó cseppig kiitta az italt, de fölösleges volt ez a szigor, mert Henry hálásan kortyolta a whiskyt.

Kis idő múlva érezte, hogy a megfagyott lábujjaiba visszatér az élet, és örült a fájdalmas bizsergésnek. Végre arra is volt ereje, hogy közelebbről szemügyre vegye a környezetét.

Alaposan meglepődött. Henry nem volt biztos abban, milyen látványra számított a teljes elszigeteltségben élő gazdag felföldi lord házában, de az igazat megvallva, egy középkori, roskatag erődöt, vagy egy hatalmas vidéki farmházat képzelt el. Hiszen úgy tájékoztatták, hogy a MacTavish család juhtenyésztéssel foglalkozik.

Az épület azonban egészen más volt, majdnem olyan, mint egy angol udvarház, csak kőből építették, mert Skóciában kevés a faanyag. De akkor miért nem egy udvarház stílusában és kényelmével rendezték be? A fogadószoba úgy nézett ki, mint egy középkori lovagterem.

Tehát a ház modern, de a lakói nem, állapította meg Henry. Mintha az építtetője egy régi kastélyban született és nevelkedett volna, ezért megfogadta, hogy egy újszerű helyet fog létrehozni. Aztán mégsem tudott kibújni a bőréből, és a berendezés már régimódira sikeredett.

A virágmintás tapétával díszített falak mentén bakon álló asztalok, és fából ácsolt padok sorakoztak. Minden bizonnyal most húzták el őket a faltól, hogy a ház népe egyszerre vacsorához ülhessen, pont úgy, mint a régi időkben. Az ablakokat drapéria helyett kikészítetlen, gyapjas juhbőrökkel takarták be. Igaz, hogy a bőr jobban távol tartja a hideget a szövetnél, na de juhbőröket lógatni fel egy helyiségben? Henry egyetlen heverőt vagy kényelmes karosszéket sem látott, csak néhány kemény pad állt a kandalló mellett. A padlóra pedig szalmát szórtak!

Amikor ezt észrevette, egy darabig csak bámult, aztán megcsóválta a fejét. Tehát nem tévedett: a felföldi MacTavish család tényleg középkori módon él.

De most egyetlen MacTavish-t sem látott a helyiségben, sőt mást sem, pedig annyira még nem járt későre az idő. A nagyterem tátongott az ürességtől, csak a nő jött vissza megint, két újabb kupa forró whiskyvel. De ez alkalommal nem volt egyedül. Egy magas fiatalember követte, majd megállt az ajtóban, és biccentett Henry vezetője felé. Láthatóan ismerték egymást, de a vezető említette is, hogy járt már ott korábban. A férfi ezután Henryre bámult.

Miután látta az ódon hangulatot árasztó helyiséget, azon sem lepődött volna meg, ha medvebőrbe vagy juhbőrbe burkolt emberek bukkannak fel a házban. De a skót elegáns nadrágot és kabátot viselt. Egy divatos londoni utcán is feltűnés nélkül végigsétálhatott volna, legfeljebb az átlag feletti magassága vagy az izmos testalkata miatt nézték volna meg.

A férfi egy szót sem szólt, de mogorva pillantásán látszott, hogy nem örül az ismeretlen utazó betoppanásának. Vagy talán mindig ilyen arcot vág?

Henryt eléggé elbizonytalanította ez a barátságtalan ábrázat. Majdnem kétszer annyi idős volt, mint a fiú, egy pillanatra mégis megijedt tőle. De ezen nincs mit csodálkozni. A felföldi skótok nem hasonlítanak az alföldi skótokhoz, akik már évszázadok óta érintkeznek az angolokkal. Az országnak ebben az eldugott sarkában nem sokat változtak a társadalmi viszonyok. A vidéket teljesen elszigetelte a megközelíthetetlen terep és a szélsőséges időjárás, ezért sok északi klán most is ugyanolyan nehéz körülmények között él, mint a régi időkben, és feltétel nélkül engedelmeskedik a klán vezérének.

Lord Archibald MacTavish nem klánvezér, de a klán egy kisebb csoportjának a vezetője, és természetesen a saját családjának a feje is, amelybe beletartozik számos távolabbi unokatestvér is, de közvetlen örökösökben sajnos nem dúskált, mert túlélte mind a négy fiát. Pontosan ezért nem fogják szívesen látni Henryt. Örülhet, ha nem rúgják ki a házból, amikor közli a látogatása célját.

De az ajtóban álló fiatalember nem tudhatta, mi járatban van, ezért a mogorva viselkedése nem ezzel magyarázható. Talán ilyen a természete, vagy csak az angoloknak tartogatja ezt az ábrázatát. Mert az asszonytól már biztosan értesült arról, hogy Henry angol. Ráadásul egyértelmű volt, hogy a nő hozta oda hozzájuk a legényt.

A tagbaszakadt skót hirtelen előrébb lépett, és a tűz fényébe ért. A helyiség többi része homályba veszett, mert csak a kandalló meg a két oldalán a falra erősített fáklya világította meg. Henry most látta, hogy nem is olyan fiatal, mint először gondolta. Inkább a húszas évei közepén járhatott. A tekintete érettebb korról árulkodott, csak távolról látszott sokkal fiatalabbnak.

–Ha nem lenne veled ez az ember, azt hinném, hogy eltévedtél – intett a fiatalember Henry vezetője felé. – Tehát mit akar egy angol Archie MacTavish-től?

Henry gyorsan bemutatkozott, és komoly arccal válaszolt.

–Sürgős és nagy jelentőségű ügyben jöttem, Lord Neville Thackeray megbízott ügyvédjeként. Lord Neville a…

–Tudom, kicsoda Thackeray – vágott a szavába a fiatalember türelmetlenül. – Tehát még él?

–Igen. Legalábbis akkor még élt, amikor elhagytam Angliát, de nem tudhatom, hogy most mi a helyzet. A lord sokat gyengélkedik, és az ő előrehaladt korában nem lehet megjósolni, mikor fordul rosszabbra az állapota.

A fiatal skót kurtán biccentett.

–Menjünk a dolgozószobámba, ahol melegebb van – mondta erős skót akcentusával. – Itt nagy a huzat.

–A dolgozószobába?

Henry hangja olyan meglepett volt, hogy a férfi kérdőn felvonta a szemöldökét, aztán váratlanul nevetésben tört ki.

–Csak nem dőltél be az öreg Archie tréfájának?

Henry kihúzta magát, mert nem szokta meg, hogy viccelődnek vele.

–És mi lenne az a tréfa?

–Hát ez a helyiség – felelte a fiatalember, még mindig vigyorogva. – Ragaszkodik ahhoz, hogy minden idegent ide vezessenek be, és ne a ház normális részébe. Viccesnek találja, hogy miket gondolnak róla.

Henry elvörösödött, mert tényleg elhamarkodott következtetést vont le.

–Akkor ezt a helyiséget nem nagyon használják, csak a gyanútlan látogatókat vezetik ide?

–Azért jó hasznát vesszük, ha túl sok bárány születik, és nem fér el a pajtában meg a karámban, amikor nagy a hó. És a birkanyíráskor is szükségünk van egy olyan helyiségre, ahol az összes messze földről érkező MacTavish leülhet egy asztalhoz.

Henry nem tudta megállapítani, hogy a fiú most komolyan beszél, vagy ez is a vicchez tartozik, de a meleg dolgozószoba csábítónak tűnt, ezért készségesen követte a fiatalembert, aki már el is indult az ajtó felé.

A ház többi része valóban kényelmesen volt berendezve, és úgy nézett ki, amit a külseje alapján elvár az ember. Ha nem siet annyira a tűzhöz, és a bejárat nem olyan sötét, talán már akkor is észrevette volna ezt, mielőtt bekísérik a furcsa, istállónak használt fogadószobába. De itt a hallban egy lámpa állt az asztalon, és megvilágította a folyosót, sőt a többi helyiség bútorzatát is megpillanthatta a nyitott ajtókon át.

A fiú bevezette a kicsi, de szépen berendezett dolgozószobába, ahol egy kályha égett a sarokban. Tehát a fiatalember éppen ott tartózkodott, amikor értesült az érkezéséről. Lehet, hogy ő Archibald intézője vagy farmigazgatója? Ám aznap már éppen elég helytelen következtetést vont le, ezért inkább megkérdezte tőle, miután elhelyezkedett az asztallal szemben álló párnázott bőr karosszékben.

–Én is MacTavish vagyok, természetesen – hangzott a válasz.

Ezzel nem sokat árult el magáról, hiszen a birtokon valószínűleg mindenki ezt a nevet viseli, de Henryt annyira elcsigázta az út és a szörnyű időjárás, hogy nem firtatta tovább a dolgot.

–Lord Archibaldot értesítették az érkezésemről? – kérdezte inkább.

–Az öreg ilyenkor már ágyban van, mert korán kelő – felelte a fiú. – De nekem is elmondhatod, hogy mit akarsz tőle.

Akár intéző, akár titkár, tényleg úgy tűnt, hogy a férfi intézi Archibald ügyeit, és még irodája is van a házban. Henry nem látta okát, miért ne válaszolhatna neki.

–Lord Neville unokájáért jöttem.

A fiatalember ajka alig észrevehető mosolyra húzódott, mintha szórakoztatónak tartaná ezt a kijelentést. A hangja is jókedvűen csengett.

–Tényleg? – kérdezett vissza. – És mi van, ha az unoka nem akar magával menni?

Henry fáradtan felsóhajtott. Tudhatta volna, hogy semmi értelme az alkalmazottakkal tárgyalni.

–Ezt tényleg Lord Archibalddal kell megbeszélnem – mondta végül.

–Úgy gondolja? Amikor az unoka már abban a korban van, hogy maga dönthet az ügyeiben?

Henry érezte, hogy kezd kijönni a sodrából.

–Nincs itt semmi döntenivaló, fiatalember – közölte ingerült hangon. – Egy ígéretről van szó, és Lord Neville követeli a teljesítését.

Erre a fiatalember előrehajolt a székén, és az arckifejezése most már tényleg fenyegető volt.

–Miféle ígéret?

–Lord Archibald tudja. Ahogy azt is, hogy itt az ideje a…

–Miféle átkozott ígéretről beszélsz? Én vagyok kettejük unokája, és majd én döntöm el, hogy teljesül-e bármiféle ígéret, amit velem kapcsolatban tettek.

–Te vagy Duncan MacTavish?

–Igen. Te pedig mondd el, hogy mi az ördögről van szó.

5. fejezet

–Te jó ég, sosem említették neked?

Duncan MacTavish most már az íróasztal mögött állt, és félig rádőlve előrehajolt.

–Szerinted tudom, miről beszélsz? – kiáltotta magából kikelve.

Henry nem győzött csodálkozni. Duncan huszonegy éves, és ennyi idő alatt senki sem világosította fel erről, még a szülei sem? És Lord Neville miért nem figyelmeztette őt, hogy az unokája nem sejt semmit? Lehet, hogy erre Neville sem gondolt.

Henry most már nem is értette, miért nem vette észre azonnal, hogy Duncannel áll szemben. Hiszen ugyanolyan sötétkék a szeme, mint Neville-nek. Arisztokratikus orra, a Thackeray család jellegzetessége is egyértelműen elárulta a származását. Legalábbis a Summers Glade-i képtárban mindegyik ős ilyen orral büszkélkedhetett. De az ifjú Duncan egyéb vonásai egyáltalán nem emlékeztettek a márkira. Henry nem ismerte Neville-t fiatal korában, de látott egy portrét, ami ugyanennyi idősen készült róla.

Neville Thackeray-ben, Birmingdale negyedik márkijában nem volt semmi feltűnő, amivel magára vonzotta volna a figyelmet. A fiatal korában átlagos külsejű arisztokrata később sem lett vonzóbb. Az unokája azonban pont az ellenkezője volt.

Duncan minden bizonnyal a MacTavish ágtól örökölte öles termetét és sötétvörös haját. Ráadásul jóképű volt, a maga faragatlan módján. Valószínűleg a lényéből sugárzó kemény férfiasság miatt tűnt idősebbnek a koránál.

Henry még most is nehezen hitte el, hogy csak huszonegy éves. Talán a Felföldön korábban érnek az emberek, a kemény klíma, és a nehéz életkörülmények miatt.

A fiú még mindig várta a válaszát. Henry azt kívánta, bárcsak Archibald MacTavish ott lenne, és segítene neki. Ő ismerte az ígéretet, és annak minden velejáróját, amiről a két idős férfi hosszas levelezés, és sok vita során megállapodott. Miért nem magyarázta már el a helyzetet az ifjú Duncannek?

–Ezt az ígéretet az anyád tette, mielőtt megszülettél – kezdte Henry a felvilágosítást. – Különben nem engedték volna meg neki, hogy hozzámenjen az apádhoz. De örömmel teljesítette a feladatot, mert szerette apádat. Akkor senki sem tiltakozott. Sem az apád, aki ugyancsak szerette az anyádat, és minden áron feleségül akarta venni, sem az ő apja, vagyis Archibald.

–Sir Henry, ha nem nyögöd ki végre, hogy mi volt az az ígéret, esküszöm, kidoblak a hóviharba.

A fiú ezt nyugodt hangon mondta, és az arca kiismerhetetlen volt, Henry mégis tudta, hogy nem a levegőbe beszél. Nem is hibáztathatja az idegességéért. Miért nem közölték vele ezt a fontos tényt?

–Az ígéret szerint te, vagyis anyád elsőszülött fia lesz Lord Neville örököse, ha nem sikerül magának saját örököst nemzenie. És ez nem történt meg.

Duncan visszaült a székére.

–Ez minden?

Henry kicsit tanácstalan volt. Minden fiatalember a szerencse fiának érezné magát, ha hirtelen arról értesülne, hogy egy gazdag lord örökébe léphet. De jól tudta, milyen érzelmekkel viseltetnek a felföldiek az angolok iránt, és Duncan MacTavish-t egy felföldi skót nevelte fel. Ráadásul sosem találkozott az angol nagyapjával, és egyszer sem járt Angliában.

–Tudatában van annak, milyen nagy megtiszteltetés ez, Lord Duncan? – próbálta rádöbbenteni a valóságra a fiút.

–Nem vagyok lord, úgyhogy ne szólíts…

–De igen, az vagy! – vágott Duncan szavába Henry. – Lord Neville egyik címét már rád ruházták, akárcsak a birtokot, ami…

–Még mit nem! – Duncan megint talpra ugrott. – Nem fogsz angolt csinálni belőlem, mert annak a vénembernek ez volt az akarata!

–Félig angol vagy.

Duncan mogorva pillantásától Henry ijedten összerezzent, de a fiú válasza megint nyugodt volt. Bámulatos, milyen gyorsan tudja változtatni a hangulatát. Az egyik pillanatban haragos, aztán higgadt lesz, majd ismét elfutja a méreg.

–Ugye sejted, hogy nem vagyok köteles elfogadnom ezt az angol címet? – kérdezte Duncan higgadt hangon.

–Tudnod kell, hogy Birmingdale márkija leszel, akár akarod, akár nem.

Hosszú, kényelmetlen csend következett, legalábbis Henry számára. Duncan egy darabig némán csikorgatta a fogát, mielőtt megszólalt.

–Akkor miért vagy most itt, hogy ezt közöld velem? Hiszen az előbb mondtad, hogy a márki még nem halt meg.

–Nagykorú lettél, és anyád azt is megígérte, hogy ekkor Lord Neville-hez küldenek, ha még él. Így ő maga tájékoztathat a rád háruló felelősségekről, és a halála előtt meggyőződhet arról, hogy illő módon megállapodsz.

–Megállapodok?

–Megnősülsz.

–Gondolom, már menyasszonyt is választott nekem – jegyezte meg a fiú gúnyosan.

–Nos, igen – ismerte be Henry, némi habozás után.

Ám ekkor Duncan MacTavish-ből kitört a nevetés.

6. fejezet

Duncan azért mulatott, mert nem hitte, hogy az angol nagyapja haragja bármilyen hatással lehet rá. Neville Thackeray akár egy tucat menyasszonyt is választhat neki, úgysem tudja rávenni, hogy bármelyiket elvegye. Ő már a maga ura. Ha igaz az ügyvéd állítása, és Neville tényleg irányítani szeretné, akkor korábban kellett volna érte küldenie, mielőtt még a saját kezébe veszi az életét.

Az egész helyzet olyan képtelen volt. Amikor Duncan tizennyolc éves lett, Archibald átadta neki a farm, a bányák és a többi MacTavish-vállalkozás irányítását. Miért tette volna ezt, ha egész idő alatt tudja, hogy Duncan nem marad ott, és nem folytatja a munkát? A születése előtt tettek egy ígéretet, amit rajta kívül mindenki ismert. Micsoda képtelenség!

Neki személy szerint semmi baja az angolokkal. Hiszen az anyja is angol volt, bár erről nem sok szó esett, miután MacTavish lett. Az angolok iránti ellenszenve inkább csak egyfajta megszokás volt, mert gyerekkora óta ebben nőtt fel. Most mégis azt kívánják tőle, hogy menjen Angliába, és az angolok között éljen? Sőt, egy angol nőt vegyen feleségül? Még mit nem!

Miután az angol ügyvédet a házvezetőnő gondjaira bízta, ő is nyugovóra tért, de nem jött a szemére álom. Sokáig hánykolódott az ágyában, mert nehezen tudta felfogni, hogy egy ilyen nagy horderejű dolgot eltitkoltak előle. Végül úgy döntött, hogy Archibaldnak bizonyára van egy terve, amellyel megszabadítja őt a régi ígérettől. Különben az egésznek nincs semmi értelme. Majd másnap kideríti, hogy mi az.

Archibald most is már hajnalban a konyhában volt, és Duncan csatlakozott hozzá, mint minden reggel. Mindketten korán keltek, és ilyenkor a konyha volt a legmelegebb helyiség a házban, ezért ott szoktak reggelizni. Az étkező még hűvös, és túl nagy kettejüknek.

Így kezdték a napot, mióta tizennégy évvel korábban Archibald elveszítette a negyedik fiát. Ő volt Duncan apja. Két fiú a gondatlansága miatt távozott az élők sorából, kettőt pedig a haragos természet ragadott el. Duncan szülei egyszerre haltak meg. Éppen Franciaországba hajóztak, hogy aláírjanak egy szerződést, amivel új piacot akartak szerezni a MacTavish-gazdaság gyapjújának. Rövid út volt, de egy pusztító vihar lecsapott rájuk, és a hajó nem érte el a francia kikötőt.

Duncan is a fedélzeten lett volna, de még az indulás előtt tengeribeteg lett, és Archie, aki kikísérte őket a kikötőbe, ragaszkodott ahhoz, hogy elhagyja a hajót. Duncan nagyon csalódott volt, mert szeretett volna elutazni a szüleivel. Hétévesen az lett volna az első külföldi útja. És egyben az utolsó is.

Mivel Archibaldnak Duncan maradt az utolsó közvetlen leszármazottja, ezért a széltől is óvta, és a fiú néha már úgy érezte, hogy szinte megfojtja a nagyapja aggodalmaskodása. De nem hibáztathatta őt. Nem lehet könnyű eltemetni négy gyermeket, és Duncan volt az egyetlen unokája.

Archibald két másik fia nős volt, de mindkettejük felesége többször elvetélt, és a gyermektelen özvegyek a férjük halála után visszatértek a szüleikhez. Az utolsó fiú pap lett. Ő halálra zúzta magát, amikor meg akarta javítani a templom tetejét, és lezuhant a magasból.

Archie sok tragédiát megélt az életében. Duncan is, mivel csak az egyik nagybátyját ismerte. Bámulatos, hogy Archibald mégsem lett megkeseredett öregember. Egyébként nem is volt olyan idős, mégis mindenki „öreg”-nek nevezte, aki ismerte. De fiatalon nősült, és a házassága négy egymást követő évében megszületett a négy fia. A felesége bizonyára még sok gyerekkel megajándékozta volna, ha nem hal bele az utolsó szülésbe.

Nem nősült újra, pedig megtehette volna, sőt még most is megtehetné, hiszen még csak hatvankét éves. A haja még most is vörös volt, csak a halántéka meg a szakálla őszült egy kicsit, de ettől még érdekesebb lett a külseje, ha vette a fáradságot, hogy rendbe szedje magát. De miután átadta Duncannek a gazdaság legtöbb gondját, teljesen visszavonult, alig hagyta el a házat, és otthon is csak kényelmes öltözékben időzött.

A szakácsnőn kívül senkit sem akart lenyűgözni. Vele már régóta flörtölt, de a nő sajnos nem vette őt komolyan. Archie-t gyakran még a nap közepén is hálóruhában lehetett látni.

Aznap viszont teljesen fel volt öltözve, és látszott rajta, hogy meg is fésülködött. Elég komor arcot vágott, amikor Duncan csatlakozott hozzá a konyhában. Tehát már értesítették az ügyvéd érkezéséről. Helyes. Így Duncan azonnal a tárgyra térhet, és megoszthatja vele az aggodalmait, mihelyt az asztalhoz ültek.

–Miért nem mondtad el nekem, Archie?

Archibald elhúzta a száját, de nem azért, mert Duncan a keresztnevén szólította, hiszen ez volt a szokás közöttük. Nem is próbált meg kitérni a kérdés elől, és úgy tenni, mintha nem tudná, miről beszél az unokája.

–Mert nem akartam, hogy a kelleténél korábban meg kelljen osztanod az elkötelezettségedet.

–Miféle megosztásról beszélsz? Én itt köteleztem el magam, és mindig is itt maradok.

Archie elmosolyodott, és egy pillanatra elégedett öröm látszott az arcán. Aztán felsóhajtott.

–Ismerned kell a körülményeket, fiam. Az én Donaldom teljesen belehabarodott az anyádba. Minden áron feleségül akarta venni, az sem zavarta, hogy angol. De anyád még nem töltötte be a tizennyolcadik életévét. Az apja nem örült, hogy ilyen fiatalon beleszeretett Donaldba, és az sem tetszett neki, hogy a lánya távol éljen tőle. Ezért nem engedélyezte a házasságot. Majdnem egy évig kötötte az ebet a karóhoz. De szerette a lányát, és nem akarta végignézni, ahogy megszakad a szíve. Mert anyád is fülig szerelmes volt apádba. Ezért a lord megenyhült, és hajlandó volt a kompromisszumra. Azt követelte, hogy Donald örökösét küldjék el hozzá, amikor nagykorúvá válik. Ha a lánya ezt megígéri, akkor beleegyezik a házasságba.

–Azt már tudom, hogy miért tették az ígéretet, csak azt nem értem, miért én szereztem róla tudomást legutoljára.

–Az igazat megvallva, fiam, azt reméltem, hogy az a vén gazember már régen meghalt, és az ügyvédei nem tudnak rólad. Vagy, hogy van egy másik rokona, akire ráaggathatják azt az átkozott címet. De nem! Úgy tűnik, mindnyájunkat túl fog élni.

Az utolsó szavakat olyan undorodva mondta, hogy Duncan elnevette volna magát, ha nem ő áll ennek a problémának a középpontjában. És még nem hallotta Archie tervét, hogyan szabadulhat meg belőle.

–És az anyám? – nézett az öregre. – Ő miért titkolta el előlem?

–Nem akarta titokban tartani, csak még túl fiatal voltál, amikor meghalt, fiam. Elmondta volna, ha már egy kicsit idősebb vagy. Anyádat nem aggasztotta az ígérete, hiszen angol volt, és örült, hogy az apja után te leszel Birmingdale következő márkija. Neki is rengeteg cifra címe volt. Az angolok már csak ilyenek.

–Legalább neked el kellett volna mondanod, Archie. Nem lett volna szabad hagynod, hogy ilyen váratlanul jöjjenek értem. És most mit tegyek azzal a vézna angollal odafent, aki azt hiszi, hogy vele fogok menni?

–De hát vele fogsz menni.

–Még mit nem!

Duncan olyan hirtelen pattant fel a helyéről, hogy a széke felborult. A helyiség másik végében álló szakácsnő ijedtében elejtette a kést, és felsikoltott, mert az éles penge majdnem levágta a lábujjait. Az asszony bosszús pillantást vetett Duncanre, ő azonban nem törődött vele, mert ő is haragosan meredt a nagyapjára. Archibald bölcsen az asztalra szegezte a tekintetét.

–Azt akarod mondani, hogy ennyi idő alatt nem találtál ki semmit, amivel megszabadulhatnék attól az ígérettől? – fortyant fel Duncan. – Ezt nem tudom elhinni! Ki fogja a gazdaságot irányítani, ha én elmegyek?

–Azelőtt is elbírtam vele, amíg át nem vetted. Nem vagyok még olyan öreg.

–Korán a sírba fogod tenni magad, ha…

Archie felnevetett.

–Ne hidd, hogy azért adtam át neked a kantárt, mert nyugdíjba vonultam. Szükséged volt a tanulásra, fiam. És legjobban a gyakorlatban lehet elsajátítani a dolgokat.

–De mi értelme volt az egésznek, ha úgyis elmegyek, és angol márki leszek?

–Az, hogy olyan tudásod legyen, amit átadhatsz a fiadnak.

–A fiamnak?

7. fejezet

A két idős férfi sok levelet váltott egymással, és Archie beszámolt Duncannek a heves vitáikról. A fiatalember hozzá sem nyúlt a reggelihez, amit a szakácsnő elé tett, inkább egy pohár whiskyt kért, nem törődve a nő rosszalló pillantásával. A nagyapák nem azon marakodtak, hogy Duncan elmegy-e Angliába, hanem azon, hogy ki tarthat igényt az elsőszülött fiára.

–Ő lesz az, aki helyetted idejön majd – magyarázta Archie. – Senki sem várja el tőled, hogy kettészakítsd magad, Duncan fiam. Itt túl sok a dolog, és biztosan neked is rengeteg teendőd lesz Angliában. Nem lehet itt is, ott is helyt állni, és a nagy távolság miatt nem tudnál állandóan ide-oda utazgatni.

A két nagyapa azt akarta, hogy minél előbb nősüljön meg, és már a következő évben szülessen egy fia, akit ugyanúgy elvisznek a szülői házból. Senkit sem érdekelt az ő véleménye, egyszerűen előre elrendezték az életét! Megegyeztek, hogy ha Neville megkapja őt, akkor úgy igazságos, ha Archie-é lesz az elsőszülött fia.

Duncan legszívesebben azonnal felszállt volna egy hajóra, hogy a lehető legmesszebb legyen mindkettejüktől. De szerette Archie-t. Persze most haragudott rá, de akkor is szerette, és nem tudta volna összetörni a szívét.

Mégis úgy érezte, hogy elvették tőle az életét, amikor előre eldöntötték, hogy azt fogja tenni, amit mondanak neki. Talán ha másképp nevelik, akkor nem zavarná, hogy irányítani akarják. De a skótok, főleg a felföldiek, ragaszkodnak a függetlenségükhöz. Ezért még mindig nem tudta elhinni, hogy Archie tényleg tiszteletben akarja tartani azt az átkozott ígéretet. Megértette, hogy belement az egyezségbe, mert csak így tudta megszerezni Donaldnak a menyasszonyát. De aztán miért foglalkozott vele tovább?

Donald elhatározta, hogy Archie-nak szegezi a kérdést.

–És mi van, ha nem vagyok hajlandó elmenni?

Archie felsóhajtott, és szomorú lett az arca.

–Úgy szerettem az anyádat, mintha a saját lányom lenne. Nem gondoltam volna, hogy megkedvelem, hiszen angol volt. De az a kedves kislány hamar a szívemhez nőtt. Már a halála előtt tudtam, hogy nem hozhatok rá szégyent, és be kell tartanom az ígéretét. Miután meghalt, valóban az enyém lett a döntés joga, de most sem lennék képes arra, hogy meggyalázzam az emlékét.

–Az enyém a választás, Archie, nem a tiéd.

–Nem így van. Te sem tehetsz mást, mert szeretted az anyádat, és nem akarod megtagadni a kívánságát, igaz?

Duncan nem válaszolt, mert nem tudta, mit mondjon. Hát persze, hogy nem akarja meggyalázni az anyja emlékét. Abban a pillanatban mégis gyűlölte őt, amiért ilyen szörnyű helyzetbe hozta. Úgy érezte, gombóc van a torkában, ami majdnem megfojtja.

A hallgatását kihasználva Archie folytatta a magyarázkodást.

–Még nem látod annak az előnyeit, hogy sikerült elhalasztanom a távozásodat, és az öreg Neville nem három évvel ezelőtt kapott meg téged, ahogy szerette volna. Úgy teljesen ki lennél neki szolgáltatva. Most viszont meg kell gondolnia, hogy mit kér tőled, mert az igen helyett nemet is mondhatsz neki. Az anyád kedvéért át fogod venni a kötelességeket, amelyeket olyan nagy örömmel ruházott rád, de mindent a magad módján intézhetsz, és nem úgy, ahogy Neville akarja.

Duncan most csak egy dolgot akart: kirúgni a házból Henry Myront, hogy azonnal menjen vissza Angliába – méghozzá nélküle. Ez a gondolat olyan csábító volt, hogy majdnem meg is tette. Sem az anyja, sem a két nagyapja nem vette figyelembe, hogy ő mire vágyik. Egész életében a Felföldön élt. Hogyan gondolhatják, hogy máshol akar élni? Előkelő cím ide, nagy vagyon oda, egy porcikája sem kívánkozik Angliába.

De ha Archie-nak sikerült engedményeket kicsikarni Lord Neville-től, akkor ő is tudni akarta a módját. Ezért felállította a fellökött a széket, és megint megkérdezte Archie-t.

–És hogy sikerült ezt elérned?

Archie elmosolyodott. Látszott rajta, hogy büszke a teljesítményére.

–Először rámutattam, hogy nemcsak az ő örököse vagy, hanem az enyém is. És mivel nálam élsz, nem lesz könnyű elvennie tőlem.

–Pedig akkor már azt tervezted, hogy feláldozol – morogta Duncan keserűen.

–Fiam, jó lenne, ha nem zaklatna fel ez az ügy ennyire. Valóban csak ijesztgettem az öreget, de ő ezt nem tudta. Majdnem hat hónapig leveleztünk, kölcsönösen fenyegettük egymást, aztán újabb kilenc hónapig azon vitáztunk, hogy a