Mary Jo Putney

Hazatérés

Mary Jo Putney

Hazatérés

A jó útra tértek testvérisége 6.

A mű eredeti címe

Once a Laird

Copyright © 2021 by Mary Jo Putney

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP., NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

ISBN 978 963 452 595 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése P’ART 94 Bt.

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Mindazoknak, akik ezekben a rendkívül nehéz időkben a frontvonalban dolgozva kézben tartják a civilizáció kormánykerekét.

Köszönjük.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani az orkney-beli idegenvezetőnknek, Lorna Brownnak. A szigetek szülötteként csodálatos munkát végzett, amikor bemutatta elbűvölő szűkebb hazája történelmét és természeti csodáit.

Első fejezet

Konstantinápoly

Brit Nagykövetség

A többszörösen összehajtogatott levél piszkos volt, de ez nem lehetett meglepő, hiszen olyan messziről érkezett. Ramsay vonakodott feltörni a pecsétet, mert erősen gyanította, hogy miről is szól az írás. Feltételezése igaznak bizonyult.

A levelet Kai Douglas Ramsay-nek címezték, és szűkszavúan ennyi állt benne:

Kai!

Ideje véget vetni a játszadozásnak, gyere haza, fiú! A nagyapád haldoklik. Lehet, hogy mire megkapod ezt a levelet, már a Valhallában sörözget. Jól tudod, mit ígértél, jól tudod, mit várunk cserében a szabad kóborlásaidért. Eljött az idő, hogy kiegyenlítsd a számlát.

Signy Matheson

Skócia, Thorsay központi szigete, Skellig-ház

Természetesen Signy írt neki. Csakis a szigetlakók hívták őt Kainak, akik gyerekkorából ismerték. Signy a nagyapja helyettese lett, és ő volt a szigetek tanítónőinek a vezetője. Ramsay mosolygott magában, emlékezett a pipaszárlábú lányra, aki – ha kritikus kedvében volt – a nyelvével képes volt elevenen megnyúzni egy bálnát is. Ő volt Gisela, Ramsay első és egyetlen szerelmének a húga.

Elhalt arcán a mosoly. Az asztalára tette a levelet, az ablakhoz lépett, és végigpillantott Konstantinápoly kupoláin és minaretjein, amelyek a brit követséget övező falakon túl magasodtak. Öt esztendeje élt itt, ez volt a leghosszabb idő, amit vándorévei alatt egy helyen töltött.

Hivatalos beosztásában a nagykövet különleges ügyekért felelős titkáraként dolgozott. A cím kellően ködös volt ahhoz, hogy elfedje a különféle sötét, bűnös tevékenységeit. Konstantinápoly történelme olyan sokrétű volt, hogy eltölthette valaki itt az egész életét úgy, hogy a város és az ország csodáit csak felszínesen ismeri meg.

Szinte elképzelhetetlen volt a különbség e világ és a hazája távoli északi szigetei között. De Ramsay mindig is tudta, hogy csak korlátozott idő áll a rendelkezésére. Thorsayn maradt volna, ha Gisela nem hal meg hirtelen egy lázas betegségben, amikor Ramsay éppen befejezte a tanulmányait az Edinburghi Egyetemen. A fájdalom olyan bénító volt, hogy elviselhetetlennek tűnt a gondolat, hogy visszatérjen a szigetekre.

Nagyapja, a minden hájjal megkent vén ördög, tudta, hogyan fogja érezni magát Ramsay. Miután tudatta vele Gisela halálhírét, a földesúr kijelentette, hogy Ramsay kiélheti az utazgatás iránti vágyát a nagyapja haláláig, vagy amíg a halál közelébe nem kerül. Akkor haza kell térnie, és fel kell vállalnia Thorsay földesurának feladatait.

Ramsay kapva kapott a felkínált lehetőségen, egyrészt mert nem tudta elképzelni, hogy Gisela halála után hazamenjen Thorsayre, másrészt mert nagyon vonzotta őt az idegen országok megismerése és az ókori romok tanulmányozása. Kapott egy tucat szabad évet, és sikerült elkerülnie, hogy megöljék, bár többször csak hajszálon múlt a megmenekülése.

Ekkor gondolatai visszakanyarodtak egy portugáliai pincéhez, ahol négy másik férfival raboskodott, rossz brandyt ivott, és arra várt, hogy hajnalban kivégezzék mindnyájukat. Ők öten azonban kidolgoztak egy menekülési tervet, és megállapodtak, hogy – ha életben maradnak – találkoznak a háború után. Most, hogy Napóleon hatalmát megdöntötték, a császárt egy kietlen sziklaszirtre száműzték az Atlanti-óceán déli részén, hogy ott uralkodjék a tengeri madarakon... Talán most sor kerülhet a tervezett találkozóra.

Vajon hányan élhetnek még a pince foglyai közül? Mind nagy kockázatokat vállaltak. Eltervezte, hogy amikor hazafelé átutazik Londonon, benéz a Hatchard könyvesboltba a levelekért. Ezt a helyet választották ki, hogy híreket hagyhassanak egymásnak.

Ramsay visszakormányozta a gondolatait a gyakorlati tennivalói felé. Bár azt remélte, sohasem érkezik el ez a nap, de lélekben felkészült már rá. Eljött az idő, hogy megtegye a hosszú utat a Földközi-tengeren át, az Ibériai-félsziget nyugati partjai mentén, át a La Manche csatornán és az Északi-tengeren, Thorsayig.

A Skóciától északra fekvő három szigetcsoport Norvégiától nyugatra terült el, és közelebb volt Oslóhoz, mint Londonhoz. Orkney-t – ha nehezen is – látni lehetett a skót szárazföld legészakibb partjairól. A szigetcsoportot makacs, kemény szigetlakók népesítették be, akiknek a norn volt az anyanyelvük, egy skandináv nyelvjárás. A századok során gall nyelvet beszélők is letelepedtek a szigeteken, és néhány angol is. Nem lehetett csodálkozni, ha a thorsaybeliek járatosak voltak a nyelvekben.

Ramsay odafordult egy festmény felé, amely a ragyogó napfényben fürdő egyiptomi piramisokat ábrázolta. A falon függő képet elfordítva kiderült, hogy a hátoldala egy tükör.

Ramsay elrejtette a tükröt, nehogy hiúsággal vádolják. A tükör valójában arra szolgált, hogy ellenőrizhesse a külsejét, amikor helyi viseletet öltött magára, hogy a nyüzsgő városban ne ismerjék fel benne a külföldit.

Tanulmányozta az arcát. Az évek során a nap kicserzette a bőrét, és igencsak úgy nézett ki, mintha helybeli lakos lett volna. A haját is barnára festette, hogy elrejtse észak-európai származását. Majd felhagy a hajfestéssel, és mire eléri a brit szigeteket, kinő a természetes, világosbarna haja.

Körülnézett az irodájában, szemügyre vette az utazásai emlékeit. Mindent gondosan be kell csomagolni a hazafelé tartó útra.

Megérintett egy gazdagon díszített, Itáliából származó ezüsttükröt. Giselának tetszett volna. Ha a lány nem halt volna meg, az ő élete is teljesen másképp alakult volna, de már alig tudta maga elé idézni Gisela arcát. Gisela kedves volt, jókedvű és nagyon-nagyon csinos. Edinburghból hazatérve feleségül vette volna a lányt, és mostanra már gyermekeik is születtek volna.

Ramsay sohasem látta volna meg a piramisok mögött lenyugvó napot, de nem ismerte volna meg a magányos évek kietlenségét sem. Vajon jobb vagy rosszabb lenne a sorsa, ha Gisela életben marad? Ezt lehetetlen volt megmondani. Mindenesetre jelentősen másmilyen lenne.

Ezzel elindult, lejjebb sétált egy emelettel, hogy találkozzon a nagykövettel. Nem volt értelme halogatni a lemondását. Ha ezt megteszi, hivatalosan is véget ér az itteni élete.

Arra gondolt, hogy időpontot kell kérni, de a titkár közölte, hogy Sir Robert szabad, bemehet hozzá.

Itt tehát nem vesztegette az időt. Ramsay kopogott, és belépett. Sir Robert Liston felpillantott az íróasztalától. Skótként ő is nyelveket tanult az Edinburghi Egyetemen, ahogyan évtizedekkel később Ramsay. Közös emlékeik segítségével Ramsay meggyőzte a nagykövetet, hogy biztosítsa számára a brit nagykövetségen ezt a szokatlan állást.

Sir Robert csaknem felállt, majd összevont szemöldökkel visszahanyatlott a székébe.

– Eljött a végzetes nap?

Sir Robert jó megfigyelő volt.

– Éppen most kaptam egy levelet, amelyben visszahívnak Thorsayre – válaszolta Ramsey.

A nagykövet még jobban ráncolta a homlokát.

– Gondolt arra, hogy nem engedelmeskedik a hívásnak? Biztosan vannak, akik megragadnák az alkalmat, hogy ők legyenek a következő földesúr, de az itteni munkáját más nem tudja elvégezni. A maga képességei páratlanok.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy könnyen azonosulok rossz hírű alakokkal? – kérdezte szárazon Ramsay.

Sir Robert mosolygott.

– Pontosan. A legtöbb ifjú úriember, aki belép a brit diplomáciai karba, általában túlságosan szabálykövető. Sok mindenre alkalmasak, de arra nem, amit maga olyan jól csinál.

Ramsay egy percre fontolóra vette az idősebb férfi javaslatát. Ha nem engedelmeskedik a hívásnak, találnak egy másik földesurat, ő pedig szabad lesz, tanulhat, újabb felfedezéseket tehet, és valószínűleg meg is halhat valamilyen erőszakos halálnemmel.

Nem. Nem is egyszer, hanem kétszer is megígérte, hogy hazamegy, és vállalja a felelősségeit. Először a nagyapjának tett ígéretet, másodszor hét évvel ezelőtt abban a nyirkos portugáliai pincében. Rabtársaival ivással és mély eszmecserével töltötték az éjszakát, arról beszéltek, mihez kezdenek magukkal, ha valami csoda folytán mégis életben maradnak.

Mind arról beszéltek, hogy jobb emberek lesznek, és helyrehozzák a régi bűneiket. Ramsay magában megújította a fogadalmát, azaz hogy engedelmeskedik, ha egyszer megérkezik a hívás Thorsayből. Bár nem tett több csodás felfedezést, épp elég jegyzetet gyűjtött össze, amelyekből élete végéig tudós cikkeket írhat mindarról, amit vándorévei alatt megfigyelt.

A gondolat nem lelkesítette, de legalább tiszta marad a lelkiismerete.

– Sir Robert, ezt a kérést nem utasíthatom vissza.

A nagykövet sajnálkozva ingatta a fejét.

– Az a baj a tisztességes emberekkel, hogy tisztességesek. És mikor indul?

– Amilyen hamar csak lehetséges. Amikor a levél íródott, a nagyapám még életben volt. Talán még most is él. – Ramsay a lehetőségek szerint szeretett volna személyesen elbúcsúzni a nagyapjától. Az öreg földesúr és ő mindig is úgy harcoltak egymással, mint egy zsákba bekötött két macska, de a nagy tűzijáték mögött valódi érzelmek voltak.

– Maguk, szigetlakók kemény emberek. Remélem, még életben lesz az öregúr, hogy még egyszer, utoljára leszidhassa. – Sir Robert kihúzta az íróasztal egyik alsó fiókját, kivett egy palack jó skót whiskyt és két üvegpoharat. – Igyunk az öreg földesúrra, és köszönet magának a sok gyalázatos és hasznos dologért, amit Nagy-Britannia javára cselekedett.

Néhány ujjnyi whiskyt töltött a poharakba, az egyiket átadta Ramsay-nek, és a magáét köszöntésre emelte:

– Mint hajdanán!

– Mint hajdanán! – ismételte Ramsay, mielőtt egyetlen hajtásra leeresztette az égető italt a torkán.

– Szilveszterre Skóciában leszek.

– Irigylem magát. – A nagykövet előrehajolt, és töltött még a whiskyből Ramsay poharába. – Fiam, igyon az én egészségemre is.

– Megteszem – ígérte meg Ramsay. Tudta, mennyire fog hiányozni neki a világnak ez a része.

Második fejezet

Ramsay útja hazafelé rövidebb ideig tartott a vártnál, mert kedvező szelek segítették. Ahogy észak felé tartott, az ég egyre kékebbre vált, és a szelek hidegebbek lettek. Mire elérte Londont, Konstantinápoly már csak távoli, napsütötte emlék maradt.

Néhány napot töltött Londonban, üzleti ügyeit intézte, és a Thorsay-házban lakott, amely Thorsay földesurának tulajdonában állt. Az épületet gondozó Brown házaspár nem hallott még az öregúr haláláról, így tehát Ramsay nagyapja valószínűleg még kitartott.

A Thorsay-ház az átutazó thorsaybeliek számára pihenőhelyként szolgált. Ramsay megtudta, hogy éppen elkerülte az egyik kedves kuzinját, Kendra Douglast, aki egy szerencsétlen botrány után a házban keresett menedéket. Lánykorában nagyon kedves, eleven teremtés volt. Ramsay megtanította neki, Signy Mathesonnak és más gyerekeknek a vívás alapjait.

A férfi benézett a Hachardhoz, és levelekre bukkant, amelyeket a portugál pincéből megmenekült jó útra tértek írtak. Lenyűgözőnek találta, hogy mindnyájan túlélték a háborúkat. Londoni tartózkodása alatt sikerült az egyikükkel, Hawkinsszel és annak vakmerő feleségével, Lady Roryval vacsoráznia. Aztán ismét útra kelt, először Edinburghba ment, majd egy kis, part menti kereskedelmet bonyolító hajóval tette meg útja utolsó szakaszát Thorsayig.

A hosszú utazás vége felé többnyire a hajó orrában tartózkodott, egészen elgyengítette a honvágy. Úgy látszik, annak ellenére, hogy vonakodott hazatérni, a sejtjeiben őrizte az ezüstös tengert, és ezeket a szétszórt, kietlen szigeteket.

Amikor a hajó lehorgonyzott a Skellig-ház alatt, Ramsay a személyzetre bízta a csomagjai partra szállítását. Nem sok személyes holmija volt, de magával hozta az általa fellelt legkiválóbb antik műtárgyakat.

Türelmetlenül sietett fel a dombra a Ramsay család otthona felé. A Skellig-ház alacsony, terebélyes kőépületét úgy tervezték, hogy ellenálljon az Északi-tenger legvadabb szeleinek is. Mögötte a távolban feltűnt egy monolitokból álló kör, amelyet a szigetek őslakói állítottak fel.

Tucatnyi éve utazott el innen, de láthatóan semmi sem változott. Felgyorsította a lépteit, és azon gondolkozott, vajon életben van-e a nagyapja.

Amikor a ház közelébe ért, feltárult a bejárati ajtó, valaki kilépett, és Ramsay felé fordította a tekintetét. Nem férfi volt, hanem egy magas nő. A szélben a szürke ruhája tagadhatatlanul nőies idomokra tapadt. Ugyanaz a szél úgy lobogtatta vörösarany haját, mint egy hadi zászlót.

Kisimította az arcából a szélhordta fürtjeit, és a sarki szélnél hidegebb hangon tette fel a kérdést:

– Mi tartott ilyen sokáig, Kai?

A férfi megtorpant, és a nőre bámult. Amióta elhagyta a szigetet, a sovány kis Signy Mathesonból csoda szép északi istennő lett!

Signy nővérének a szerelmeseként gyakran látta a kislányt. Nagyon aranyos gyermek volt, tele energiával, kíváncsisággal, és a beszéde értelmes, gyors volt. Feltételezte, hogy mogorvaságának az oka a földesúr közelgő halála lehet. Az öregúr Gisela halála után magához vette Signyt a házába, és apja helyett az apja volt. Ramsay nagyapja a leveleiben gyakran emlegette a lányt. És most Signy őt is el fogja veszíteni, ahogyan elveszítette már az egész családját.

Ramsay angolul szólalt meg:

– Örülök a találkozásnak, Signy Matheson! A földesúr még az élők sorában van?

A nő összevonta a szemöldökét.

– Még él, de már csak alig. Szerencse, hogy időben érkeztél. Remélte, hogy a megbízhatatlan unokája időben megérkezik, és még utoljára le tudja teremteni.

Signy norn nyelven válaszolt, Thorsay hagyományos nyelvjárásában. Gonoszkodó tekintete arról árulkodott, hogy szerette volna megtudni, érti-e még ezt a nyelvet a férfi. Ramsay éveken át nem hallotta az ősi dialektust. Szüksége volt egy percre, hogy az agya átálljon, és megértse a szavakat, de mindig is nyelvtehetség volt. Elengedte magát.

– Örömmel hallom, hogy még él – felelte norn nyelven. – Láthatom?

– Azt hiszem, ébren van, de nagyon gyenge. Nem sokáig bírja már.

– Akkor nem vesztegethetem az időmet – mondta Ramsay, és a lépcső felé indult, amely a nagyapja lakosztályához vezetett, de Signy egy mozdulattal leállította.

– A könyvtárban helyeztünk el egy ágyat a számára.

Ez azt jelentette, hogy a nagyapja nem volt már képes a lépcsőn járni, és egyszerűbb volt a földszinten ápolni.

– Azt hiszem, mindig is az volt a kedvenc szobája.

– És a te holmidat hová vitessem? – kérdezte unott hangon Signy.

Ramsay megértette, hogy azt akarja megtudni, hogy elfoglalja-e a földesúr szobáit. Nem. Nem költözik be oda, amíg él a nagyapja. Sőt, talán sohasem kerül erre sor.

– Ha szabad még a szobám, az megfelelne. Ha nem, bármelyik szoba megteszi.

– Akkor legyen a régi szobád. Azóta üresen áll, amióta elmentél az egyetemre.

Ramsay morc arckifejezéssel kurtán bólintott, és átsietett a házon. A könyvtár tágas volt, a ház egyik sarkát foglalta el, két irányba nyíltak az ablakai. A könyvespolcok a mennyezetig értek. A könyvtár mindig is Thorsay urainak a büszkesége volt, méretei és a minősége miatt.

A hosszú dolgozóasztal helyén egy ágy és egy kisebb asztal állt, amelyen lámpa, orvosságos üvegcsék és könyvek sorakoztak, valamint egy nagy szürke macska pihent. Egy szeme volt, és tépett fülei. A macska az érkezőre bámult, Ramsay pedig igyekezett legyűrni az undort, amit a betegszoba orvosságszaga és a beteg test kipárolgása okozott. Duncan Ramsay magas, erős testfelépítésű férfi volt, és most megdöbbentő volt elnézni csontsovány, ijesztően lefogyott testét a takarók alatt. Egy szörnyű pillanatig Ramsay azt hitte, az öreg már halott.

Akkor a nagyapja felé fordította a fejét, világoskék szeme pislogott.

– Hát hazaértél, Kai... – Nehezen suttogva ejtette ki a szavakat. – Úgy festesz, mint aki egy cethalból mászott ki.

– Hosszú az út Konstantinápolytól idáig, és Dundeetól az utolsó szakaszon a széllökések egymást érték. – Ramsay mosolyogva egy széket húzott az ágyhoz, és úgy ült le, hogy láthassa a nagyapja arcát. – Örülök, hogy még megvan, sajnáltam volna, ha ilyen messziről hazajövök, és nincs senki, aki sértegetésekkel üdvözölne.

A földesúr nevetett, a nevetés köhögésbe fordult, mert a tüdeje már nagyon gyenge volt. Ramsay megdermedt, nem tudta, hívjon-e segítséget, de a köhögés elállt, és reszelős hangon megszólalt a nagyapja:

– Tölts nekem abból a whiskyből!

– Szabad? – kérdezte Ramsay, és felállt, az asztalhoz ment, hogy eleget tegyen a kérésnek.

– A pokolba is, miért hagynám abba? Féljek attól, hogy megöl?

– Ezzel nehéz volna vitatkozni. – Ramsay az asztalhoz lépett a whiskyért, és a szürke macska unottan meglegyintette a mancsával. A férfi mosolyogva elhúzta a kezét. A nagyapja mindig is kedvelte a macskákat.

– És kicsoda a félszemű barátod?

– Természetesen Odin, a vikingek félszemű főistene. – A földesúr kinyújtotta sovány kezét, és megvakarta a macska nyakát. Cserében az állat hangosan dorombolni kezdett. – Ez az Odin nem isten, de ő a környék összes macskájának az ura.

Ramsay ezalatt elővette az üveg whiskyt és két poharat.

– A macska is iszik whiskyt?

– Csak ha beleöntöd a tejszínbe.

– Ami a különcségeket illeti, örülök, hogy a Skellig-ház még őrzi a hírnevét.

A nagyapja reszkető kézzel vette át a poharat, de nem lötyögtetett ki belőle semmit, amikor egy nagy korttyal lenyelte az adag felét.

– Nem gondoltam, hogy hazajössz. Azt hittem, Konstantinápolyt választod, és az átkozott régi köveidet.

Ramsay-ben többféle érzés kavargott: bosszankodás, derű és megkönnyebbülés, mert látta, hogy a vén ördög még mindig önmaga volt, gyengülő testi ereje ellenére.

– Tud mondani olyan esetet, amikor megszegtem a szavamat?

– Ilyen nem fordult elő, de biztosan érezted a csábítást.

– Csak rövid ideig. – Ramsay óvatosan kortyolt az italból, a helyi párlatok a vasat is kimarták. Ez azonban Callan volt, a sziget legjobb márkája, selymes, érett whisky, benne Thorsay füstje és tőzege. Az otthon ízei. Ivott még belőle. – Tudtam, hogy a nagyanyám kísérteni fog, ha nem térek haza.

– Úgy bizony! – horkantott fel nevetve Duncan. – Caitlin a túlparton vár rám, türelmetlenül toporog, mert még mindig nem csatlakoztam hozzá.

Ramsay maga elé képzelte a jelenetet. A szülei halála után a nagyszülei nevelték. A nagyanyja, Caitlin igazi thorsaybeli asszony volt, erős, gyönyörű, és büszke a függetlenségére.

– Tudom, hogy igaza van, és hogy maga is türelmetlenül várja, hogy viszontláthassa őt.

A nagyapja morgott valamit, ami nem volt sem helyeslés, sem tagadás. Ramsay úgy érezte, ideje témát váltani.

– Hoztam magának egy ajándékot – mondta.

A kabátja belső zsebéből elővett egy antik pénzérmét. Az arany megcsillant a gyenge napfényben, amikor nagyapja göcsörtös kezébe helyezte az érmét.

– Görög vagy római? – sandított a pénzre Duncan.

– Nem, annál sokkal régebbi. Egy olyan ókori civilizáció terméke, amelyről nem sokat tudunk. Ez a nép a Földközi-tenger keleti medencéjében élt, és kánaánitáknak vagy föníciaiaknak hívták őket.

– Mint a Bibliában?

– Igen, bár nem tudni pontosan, mit is jelentett az elnevezés. Úgy tűnik, a Mediterráneum keleti medencéjében élő többféle népre is alkalmazták. A görögök föníciaiaknak hívták őket. A föníciaiak kiváló tengerészek voltak. A kereskedelmi útvonalaik behálózták a Földközi-tengert, és még azon túl is terjedtek. Ha közelebbről megnézi az érmét, láthatja, hogy az egyik oldalán egy fegyveresekkel megrakott hajó látható, és valamilyen tengeri szörny.

– Ó! – szólalt meg érdeklődve Duncan. – Mint a mi viking őseink.

– Pontosan. És a vikingekhez hasonlóan városokat, telepeket hoztak létre, amelyek kereskedelmi kikötők lettek.

– Ők alkották az úgynevezett tengeri arisztokráciát, a thalasszokráciát – mondta Duncan. Amikor meglátta Ramsay arckifejezését, rekedten felnevetett. – Nem is gondoltad, hogy megőriztem a görögtudásomat, ugye? A tengeri arisztokraták olyan emberek, akik a partvidéken telepedtek le, de nem voltak érdekeltek a belső, szárazföldi területek meghódításában.

Megfordította az érmét, és a másik oldalon látható, dombornyomott fejet vizsgálta.

– És ki ez a göndör hajú fickó?

– Fogalmam sincs róla – felelte vidáman Ramsay. – Feltehetően egy király, de még sokat kell tanulni, mire választ tudunk adni az ilyen kérdésekre. Rengeteg olyan ókori civilizáció van, amelyekről szinte semmit sem tudunk. Utazásaim alatt sok időt szenteltem annak, hogy a föníciaiak nyomára bukkanjak. Emiatt csaknem megöltek Portugáliában. Nem hiszem, hogy elmeséltem már magának az egész történetet.

A nagyapja a hozzá illő méltósággal vonta össze fenyegetően a szemöldökét.

– Pár éve történt. Azt írtad, hogy ellátogattál Portóba, hogy megnézd a város közelében található romokat, de a francia megszállók odaértek, és te sietve távoztál.

– Ez így igaz, de ez a látogatás ennél sokkal izgalmasabb volt. – Ramsay magában arra gondolt, hogy az „izgalmas” végül is csaknem azt jelentette: „halálos”. – Porto a Douro folyó torkolatának északi partján terül el, a déli parton a kis Gaia városka található. A folyón átívelő hidakat lerombolták, hogy megállítsák a franciák előnyomulását, de Porto kétségbeesett lakosai menekülni szerettek volna, és kis csónakokból össze is tákoltak egy ideiglenes hidat.

– Erről olvastam – szólt közbe Duncan elhaló hangon, de érezhető érdeklődéssel. – A csónakokból készült híd összeomlott. Sokan a hídról a vízbe estek, és megfulladtak. Köztük sok nő és gyermek.

Ramsay komoran bólintott.

– Senki sem tudta a halottak valós számát, és nagy volt a zűrzavar, mert a parton állók igyekeztek kimenteni a lehető legtöbb áldozatot. Én ahhoz a csoporthoz tartoztam, amelyik az apácákat és kislány növendékeiket mentette. Hatékonyan dolgoztunk, de köztünk több brit polgár is volt. Egy francia ezredes elfogott mindenkit, akit gyanúsnak talált, és bezárt bennünket egy pincébe, azzal, hogy másnap reggel agyonlőnek mint brit kémeket. Négyen voltunk britek, az ötödik társunk egy királypárti francia volt, aki szerencsétlenségére bekerült a gyanúsítottak közé.

Az öregúr felvonta bozontos szemöldökét.

– Nyilvánvaló azonban, hogy nem haltál meg.

– A csoport egyik tagja kieszelt egy menekülő útvonalat. Együttműködve sikerült még hajnalhasadta előtt elmenekülnünk – magyarázta Ramsay. – Emlékezetes éjszaka volt. Miután osztoztunk a rossz brandyn és a veszélyen, mi, öten a magunk módján továbbra is tartottuk a kapcsolatot. Meglepő módon mind az öten túléltük a háborúkat.

– Ezért hálás vagyok – mondta Duncan sípoló hangon. – Az itt élő embereknek nagyobb szükségük van rád, mint a holt köveknek. Sok a tennivaló Thorsayn.

– És rám van szükség ehhez? A tény, hogy az unokája vagyok, még nem biztosíték arra, hogy én vagyok a legjobb választás – mondta ki őszintén Ramsay. – Itt nőttem fel, de életemnek csaknem a felét máshol töltöttem.

– Thorsaynek új ötletekre és új energiákra van szüksége. Te született vezető vagy, és te vagy Thorsay reménysége, ami a jövőt illeti. – Duncan hangja alig volt hallható. – A napi feladatokat megtanulhatod Signytől. Ő az utolsó években igazi istenáldása volt.

– Kinevezhetnéd őt földesúrnak – mondta félig komolyan Ramsay.

Duncan arcán halvány mosoly jelent meg.

– Gondoltam erre is. De ő nem közeli vérrokon. Norvégiában született. És nő.

– Ez mind igaz, de így is jobb földesúr lenne belőle, mint belőlem.

– Valószínűleg – sóhajtott Duncan, és lehunyta a szemét. – Feleségül kell venned őt.

Ramsay csak ámult, nem tudta, hogy ez komoly javaslat volt-e. Bizonyára nem! De a társalgás véget ért, mert a nagyapja elaludt. Eltűnt a lelkes érdeklődés az öregúr arcáról, láthatóan a halál küszöbéhez érkezett. Ramsay fáradtan felállt, Odin leugrott az asztalról az ágyra, és összekuporodott az öregúr jobb oldalán. Egy utolsó pillantást vetett az egyetlen szemével Ramsay-re, aztán lehunyta, az orrát a farka alá dugta, és elaludt.

Ramsay kiment a betegszobából. Érezte a hosszú út súlyát, és nyomasztották a vele szemben támasztott elvárások. Örült, hogy nem volt a közelben senki sem. Hirtelen friss levegőre szomjazott, kiment a házból, dél felé tartott az ösvényen, amely a tenger fölé emelkedő szirtek mentén vezetett. A szél felfrissítette a gondolatait, és a lábának jólesett a mozgás.

Az ösvény Clanwickbe vezetett, Thorsay központi szigete fővárosába, amely egyben a legnagyobb város volt. Clanwick a szigetek legjobb kikötőjében épült, és ott volt a kereskedelem központja.

Thorsayt számos sziget alkotta, némelyikük csak hullámok verte szikla volt. A nagyobb szigeteken laktak, általában néhány család, amelyek halászattal és mezőgazdasággal foglalkoztak. Gyerekkorában Ramsay úgy ismerte a lakott szigeteket, mint a tenyerét. Felnőve mindig úgy tekintett Thorsayre, mint ami összefonódott a sorsával. Most elgondolkodott, mi a csudát kezd itt önmagával a rá váró hosszú évek alatt?

Az ösvénytől balra sekély vizű kis öböl nyílt, kellemes tengerparttal, ahol Ramsay és a többi gyerek úszni szokott. A helyi fókák kedvenc napozóhelye volt ez a partszakasz. Mosolyogva nézte a homokon pihenő féltucatnyi sötét bundás, könnycsepp formájú állatot. A fókák és az úszók általában nem törődtek egymással. Az embereknek harmóniában kellett élni a természettel, hogy életben maradjanak ezeken a távoli, északi szigeteken.

A partvonal egyre meredekebb lett, az alacsony szirtek egyetlen meredek sziklafalba nőttek össze, amely az Északi-tenger fölé magasodott, és közben a hullámok vadul csapkodták a szikla tövét. A legmagasabb ponton állt néhány viharvert pad az olyan sétálók számára, akik meg akartak pihenni, és élvezni akarták a kilátást.

Ramsay nem vett tudomást a padokról, az elé táruló tájat nézte. Jobbról a távolban látható volt Clanwick, látta a kikötőbeli hajók árbócait és a Szent Magnus-székesegyház masszív tornyát, amely a házak és üzletek fölé magasodott.

Közvetlenül vele szemben kis szigetecske ringott a vízen, amelyet sziklák vettek körül. A helybeliek úgy nevezték: a bálna és a lányai.

Igencsak messze jutott Kis-Ázsia sivatagjaitól és hegyeitől. A tekintete a sziklaszirt alapzatán szétporló hullámokra tévedt. Köztudott volt, hogy a kétségbeesett emberek innen leugorva igyekeztek gyorsan véget vetni a nyomorúságuknak.

– És miért nem ugrasz le? – szólalt meg mögötte egy erős női hang. – Sok bajtól kímélnél meg mindenkit.

Ramsay meglepődött, hogy nincs egyedül. Megfordult, ott állt előtte Signy Matheson, és lángoló tekintettel figyelte őt. A haját és aranyos vállkendőjét lobogtatta a szél.

– Sajnálom, de nem vagyok az az öngyilkos fajta – felelte kedvesen Ramsay. – Haragszol, mert én leszek az örökös, bár te rengeteget dolgoztál Thorsayért? Azt javasoltam a nagyapámnak, hogy téged jelöljön ki az új földesúrnak, de számos okot felsorolt, amelyek ezt lehetetlenné teszik. Nagy kár, mert te sokkal jobban végeznéd ezt a munkát nálam.

– Ez igencsak valószínű – mondta a nő parázsló tekintettel. – De én nem ezért akarom, hogy elmenj.

– Talán irigyled, hogy én utazhattam, és te nem? – kérdezte halkan Ramsay. Egykor a hosszúra nyúlt fiatal lányt lenyűgözték a fiú távoli helyekről szóló könyvei és térképei.

A nő összevonta a szemöldökét, és szinte kiköpte a szavakat:

– Látni sem bírlak, mert megölted a nővéremet!

Harmadik fejezet

Signy nem szándékozott erről beszélni, de az évek óta elfojtott harag nyomására a szavak szinte önkéntelenül tolultak az ajkára. Azt akarta, hogy a férfi is szenvedjen, ahogyan ő is szenvedett. Ha pedig a férfi nem mutatna sem gyászt, sem megbánást, ő is lelökheti a szikláról.

Ramsay megrendülten felkiáltott:

– Sok száz kilométerre voltam, Edinburghban, és azt terveztem, hogy hazatérek, és feleségül veszem Giselát! Semmi közöm sincs a halálához!

– Tévedsz! – mondta a nő mély keserűséggel.

A férfi döbbenten nézett Signyre, eltűnt a szokásos nyugalma.

– Ez lehetetlen!

– Azt akarod mondani, hogy sohasem feküdtél le vele? Csak nem fogod meghazudtolni a nővéremet? – kérdezte dühösen Signy.

– Csak egyetlenegyszer! Nem szándékoztunk megtenni, de én több hónapos távollétre készültem, és mindketten elveszítettük a józan ítélőképességünket. – Ramsay elhallgatott, az arca hamuszürke volt. – Fel sem merült bennem, hogy ennek következményei lettek, mert Gisela írt Edinburghba, és azt tudatta, hogy nincs miért izgulnom.

– Téged védett, amilyen bolond volt! Haldokolva megígértette velem, hogy eltitkolom a történteket. – Signy lehunyta a szemét, annak a szörnyű éjszakának az emlékei valóságosabbak voltak, mint ez a délután. – Megígértem, és sohasem mondtam egy szót sem senkinek. Egészen mostanáig.

Signy és a nővére nagyon közel álltak egymáshoz. Norvég apjuk halála után az anyjukkal érkeztek Thorsayre. Az anya a Skellig-iskolában tanított, a lányai segítettek neki. Felnőve ők is tanítónők lettek.

Semmi – semmi – sem fájt annyira Signynek, mint a testvére elvesztése. Az elmúlt évek alatt elfojtott gyász és harag elemi erővel tört most elő. A kezébe temette az arcát, és fékezhetetlen zokogásban tört ki.

Elfordult, igyekezett elrejteni a könnyeit az elől a férfi elől, aki a haragját kiváltotta. Megingott, csaknem elesett, arra gondolt, talán lezuhan a szirtről. Végül is az volna a legjobb...

Erős, izmos karok ölelték át. Ramsay szorította magához. Szaggatottan, feldúltan mondta:

– Én erről nem tudtam! Erről nem tudtam!

Signy meg akart szabadulni a férfitól, de a gyásza közepette is megkönnyebbülést érzett, mert felismerte, hogy a férfi bánata hasonló a sajátjához. Ő és Ramsay szerették a legjobban Giselát, de Signy, a nővérének tett ígérete miatt, egyedül gyászolt.

Szomorúsága közepette is felszabadult, mintha kifakadt volna egy elfertőződött seb. Eddig a nővére halálát titkok övezték, és Signy Ramsay iránt érzett haragja az évek során egyre jobban elmérgesedett. Most, ahogy ott csüggött a férfin, a haragja elpárolgott, és csak a mélységes szomorúság maradt utána. Ha ők ketten együtt gyászolhattak volna, nem gyűlt volna fel benne ennyi harag.

Ramsay percekig átölelve tartotta a nőt, amíg csak el nem fogytak Signy könnyei. Bár éveken át gyűlölte Ramsay-t, furcsa, de jóleső kényelemre talált a férfi meleg ölelésében. Vonakodva hátralépett, kisimította az arcából a haját, hogy jobban láthassa Ramsay arckifejezését. Az ölelés éppúgy feldúlta a férfit, mint őt.

Signy tudta, hogy ezentúl gyakran találkozik majd Ramsay-vel, szüksége volt hát az érzelmek tisztázására. Kislányként imádta a nővére udvarlóját, Kainak hívta, és a bátyjának tekintette. Örült, hogy a családja tagja lesz. Gisela elvesztése azt is jelentette, hogy elveszíti Ramsay-t is.

– Sajnálom, hogy úgy rád támadtam – kezdte csendesen a nő. – Gisela halála nem a te hibádból következett be. Mindig is gyenge volt az egészsége. Nem volt olyan nagydarab, életerős ló, mint én. Akkor sem tehettél volna semmit, ha itthon lettél volna.

A férfi megrázta a fejét, az arcára kiült a bánat.

– Talán, de ha megmondta volna, hogy gyermeket vár, azonnal hazautaztam volna! Kérek, higgy nekem!

– Én hiszek neked. Mondtam Giselának, hogy írja meg neked a hírt, de azt akarta, hogy befejezd az egyetemet – sóhajtott fel Signy. – Úgy számolt, hogy visszatérsz Thorsayre, még mielőtt nagyon nyilvánvalóvá lesz az állapota.

– Vele lehettem volna, és vele kellett volna lennem – mondta mereven Ramsay. – Ketten megosztottuk volna a terhet, nem egyedül kellett volna megküzdened vele. Hány éves is voltál akkoriban? Tizenöt? Alig több egy kislánynál. Túl fiatal egy ekkora teherhez.

– Talán igaz, de nem volt más választásom. – Amióta a nővére meghalt, Signy nem érezte többé fiatalnak magát. – Nem lett volna szabad hallgatást ígérnem neki, de úgy éreztem, meg kell tennem. A haldoklása alatt ez az ígéret volt az egyetlen dolog, amit adhattam neki.

– Ezt megértem, de örülök, hogy ma megszegted az ígéreted, mert így alkalmunk nyílt tisztázni a helyzetet – mondta kedvesen Ramsay. – Ha a közeljövőben együtt fogunk dolgozni, jó, ha nincs közöttünk semmilyen sötét titok.

Signy egyetértően bólintott.

– Részben ezért is szegtem meg az ígéretemet. Amióta megírtam neked, hogy ideje hazajönni, a nagyapád azt ismételgette, hogy be kell tanítanom téged a tennivalóidra. Ha ez a harag bennem marad, erre nem lennék képes.

– Szerencse, hogy neked csak azt javasolta, hogy készíts fel a munkámra – felelte Ramsay. – Nekem épp az imént mondta, hogy el kellene vennem téged feleségül.

A nő felnevetett a meglepetéstől.

– Örömmel hallom, hogy még működik a vén ördög humorérzéke!

Ramsay savanyúan mosolygott.

– Némileg zavaró, hogy olyan nevetségesnek tartod az ötletet.

A nő a férfi arckifejezését vizsgálta. A Gisela halálhíre miatti rövid érzelemkitörés eltűnt, a férfi szürke szeme éppen olyan hideg és rejtélyes volt, mint amikor megérkezett a Skellig-házba. Csinos ifjú volt, és az évek jóképű férfit formáltak belőle, a tekintély légköre lengte körül. Ez jó szolgálatot fog tenni neki földesúri minőségében, de abban Signy kételkedett, hogy most is olyan szeretetre méltó-e, mint amikor Gisela szerelmese volt.

Elméletben jó férjanyag volt, de Signy elsősorban úgy gondolt rá, mint a bátyjára, később mint egy fivérre, akit megvetett. El sem tudta képzelni, hogy érzelmeket tápláljon iránta, bármennyire vonzó volt is.

– Thorsay minden bizonnyal bővelkedik olyan lányokban, akik szívesen lennének a hitveseid, és a legtöbbjüknek jobb a természete, mint az enyém.

– Így hát te leszel a rémes tanító néni? Nem az első leszel a sorban. – Ramsay a padokra mutatott. – Itt az ideje az első leckének. Hogy fogjak hozzá, hogy megtanuljam: hogyan lehet belőlem jó földesúr?

Signy meglepődve nézett rá.

– Mégsem akarsz bemenni Clanwickbe?

– Ma nem. Csak azért indultam el erre, mert friss levegőre vágytam. – Ramsay leült az egyik pad végébe, és összeráncolt homlokkal nézett fel a Skellig-ház felé. – Csak képzelődöm, vagy megváltozott a partvonal?

– Nem képzelődsz – felelte a nő, aki a pad másik végén ült, és a szélben szorosabbra fogta magán a kendőjét. Itt mindig fújt a szél. – Thorsayn sokféle vihar van, de ritkák a nagy hurrikánok. Két nyárral ezelőtt azonban lecsapott egy igazi nagy hurrikán. Darabokat szakított le a tengerpartból. Cronsayn a víz elsodort egy házat, benne négy emberrel.

– Életben maradtak? – kérdezte halkan a férfi.

Signy a fejét rázta.

– Senki sem képes túlélni a hullámok erejét. Sok lábasjószág is odaveszett, és, mivel közel voltunk az aratáshoz, elpusztult az árpatermés jó része is. Nem sokkal a pokoli vihar után egy lázzal járó betegség söpört végig Thorsayn, sokan meghaltak. Rossz év volt. A szigetek lakói még mindig nem tértek magukhoz.

Ramsay gondterhelt volt.

– Én ezekről a dolgokról mit sem tudok.

– Hamarosan mindez a válladat fogja nyomni. – Signy Ramsay-t tanulmányozta, arra gondolt, hogy Thorsayn nincs még egy olyan jól öltözött férfi, mint ő, különösen, amióta az öreg földesúr nem járt már be többé Londonba. Signy feltételezte, hogy a nagykövetségi tisztviselőknek jó benyomást kell kelteniük. – Nem hinném, hogy szükséged volna olyan sok oktatásra, mint azt az öregúr gondolja. Végül is te itt nőttél fel, és meglehetősen okos vagy. Az ide vezető hosszú úton volt időd ezen elgondolkozni. Sorold fel, szerinted milyen kötelességekkel jár, ha te leszel a földesúr.

– Te valóban azt akarod, hogy dolgozzak. – Ramsay kinyújtotta hosszú lábát, a bokáit keresztbe rakta, és közben gondolkozott. – Azt hiszem, a legelső és a legkevésbé érdekes kötelesség adminisztratív jellegű. Kapcsolattartás az edinburghi skót kormánnyal és időnként a londoni központi kormánnyal. Fenn kell tartani a hivatalos kötelékeket, amelyek Thorsayt egy nagyobb nemzet részévé teszik.

Signy nem egészen így gondolkozott a kormányzati feladatokról.

– Azt hiszem, jó leszel a bürokrácia terén, hiszen egy nagykövetségen dolgoztál. És még mi másra gondolsz?

– Törődni szeretnék minden szigetlakóval – mondta elgondolkodva a férfi. – Thorsay nem gazdag, de olyan tartalékokat kell képezni, hogy senki se maradjon éhes, és senki se legyen hajléktalan.

– Ebbe beletartozik az árvákkal való törődés is, ahogyan Duncan és Caitlin törődött veled és velem is – tette hozzá Signy. – A szigetlakók általában törődnek a szomszédjaikkal, de mindig vannak, akiknek több segítségre van szükségük. És mi mást akarsz még megtanulni?

– Hogy hogyan kell óvni a családi tulajdont. A birkákat. A szarvasmarhákat. A tőzegkitermelést. A halászhajókat. Én nem vagyok sem földműves, sem tengerész. A nagyapámnak biztosan vannak hozzáértő intézői, de nekem értenem kell, hogy milyen szükségleteket kell kielégíteni, és miért.

– Csodálatra méltó ambíció! – Signy megpróbálta elképzelni a férfit, amint tőzeget bányászik, de nem járt sikerrel. – Ne feledd, hogy a földesúr egyik fő kötelessége az igazságszolgáltatás. Thorsayn te vagy az egyetlen bíró.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Úgy emlékszem, a könyvtárban van egy vaskos könyv a helyi törvényekkel, és egy kisebb kötet, amelyben felsorolják Thorsay szokásait és a különösen érdekes eseteket. Ezeket tanulmányoznom kell, hogy jobban megértsem, hogyan működik az igazságszolgáltatás.

– Kisfiúként biztosan részt vettél bírósági üléseken... – Signy ezt megtette, és mindig elvarázsolták az esetek és az, ahogyan azokat kezelték.

– Igen, de az olyan régen volt. Emlékeim szerint a földesúr általában elnéző volt minden olyan esetben, amely nem súlyos testi sértésről szólt, vagy nem okozott jelentős kárt a tulajdonban.

Signy bólintott.

– Caitlin nagymama egyszer azt mondta nekem, hogy a szigetek lakossága kis számú és szegény, ezért kedvesen kell bánnunk egymással.

– Ez jó filozófia – gondolkozott el Ramsay. – Azt hiszem, több bírára volna szükség. Egyre Cronsayn és egyre Stromburghon, mert azok a központi sziget után a legnagyobb szigetek.

– Ez szakít a hagyományokkal, de nagyon érdekes ötlet – mondta a nő. – Csökkenne a földesúrra nehezedő munka mennyisége, és télidőben biztonságosabb volna, amikor a viharos tengeren nehéz eljutni a távolabbi szigetekre.

– Tudnál javasolni néhány embert, akikből jó bíró lenne?

– Ian Maclean Stromburghon és Jane Olson Cronsayn. – Signy kihívó pillantást vetett a férfira. – Hacsak nem vagy olyan régimódi, hogy nem akarsz nőt kinevezni ilyen fontos posztra.

– Ha már megtörjük a hagyományokat, legyünk alaposak – mondta a férfi, és nem jött zavarba. – A bírákat általában azért választják, mert a közösség érett, bölcs és köztiszteletben álló tagjai. Gondolom, ez érvényes az általad említett két emberre.

– Igen, de persze neked kell meghozni a döntéseket – mondta a nő, és igyekezett lesimítani a haját, amelybe belekapott a szél. – Miért sötét a hajad vége? – kérdezte Ramsay-től.

– Konstantinápolyban sötétbarnára festettem, így az utcán járva nem látszottam annyira európainak – magyarázta a férfi. – A szemem színét nem tudtam megváltoztatni, de sötét hajjal, lebarnult bőrrel, helyi öltözékben nem keltettem nagy feltűnést.

Signy kérdően felvonta a szemöldökét.

– Minden követségi tisztviselő ennyire igyekszik beilleszkedni? Vagy ennek ahhoz van köze, hogy a nagykövet különleges ügyekért felelős titkára voltál?

– Az utóbbiról van szó.

– Ebből arra következtetek, hogy kémkedtél a követségnek – mondta elgondolkozva a lány. – Hiányozni fog az izgalom, ami azzal a munkával járt?

– Akadt néhány érdekes esetem. Itt ilyesmire nem számítok – ismerte el Ramsay.

– Nehéz lehet feladni az utazásokat, és a ókori dolgok iránti szenvedélyt.

Ramsay eltöprengett.

– Szívből reméltem, hogy a nagyapám még él húsz vagy harminc évig, és én folytathatom a kutatást és a tanulmányaimat. Persze azt mondogatom magamnak, hogy hálásnak kell lennem a kapott időért.

– Elolvastam a megjelent cikkeidet. Érdekesek voltak, és jól voltak megírva. Folytatod az írást?

– Örülök, ha tetszettek – felelte a férfi, akit meglepett a tény, hogy Signy olvasta az írásait. – Úgy tervezem, hogy írni fogok a hosszú téli estéken. Több cikkre elegendő anyagom van, és a föníciaiakról talán egy egész könyvet is meg tudnék írni.

– Ha kimeríted a földközi-tengeri anyagodat, Thorsayn sincs hiány régi kövekből – hívta fel a figyelmét Signy.

Ramsay felkapta a fejét.

– Való igaz! Ezért alakult ki bennem az érdeklődés az ókori építők és az általuk hátrahagyott épületek iránt. – Ramsay felállt a padról. – Azt hiszem, felkeresem a Skellig-monolitokat. Mondjuk úgy, udvariassági látogatást teszek. Velem tartanál?

A lány is felállt.

– Jövök. Hideg van ahhoz, hogy itt a szélben ücsörögjünk. Kellemes út vezet oda, át a közös földeken, ahol rengeteg birka legel.

– Hát persze, a birkák! Mi is lenne Thorsayből birkák nélkül? – kérdezte költői hévvel Ramsay, miközben egymás mellett haladtak a szikla tetején vezető ösvényen. Aztán balra fordultak, a sziget belseje felé tartva.

– Szegényebb és üresebb volna – jelentette ki gyakorlatiasan Signy. – A thorsayi gyapjú a legjobb a piacon, jobb a shetlandi gyapjúnál is, bár ha ezt Shetlanden jelentenénk ki, verekedés törne ki.

– Persze ha azt mondjuk, mi vikingebbek vagyunk náluk, az is verekedést váltana ki mind a két helyen.

A nő kuncogott.

– Látom, hogy nem felejtettél el semmit, ami a szigetekkel kapcsolatos!