Angela Petch

A toszkán lány

Angela Petch

A toszkán lány

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA NOVÁK PETRA

A fordítás alapjául szolgáló mű

Angela Petch: The Tuscan Girl

Copyright © Angela Petch, 2020

First published in Great Britain in 2020 by Storyfire Ltd
trading as Bookoutre.

Hungarian translation © Novák Petra, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 1-235-5030

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 153 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Giuseppina Michelinek
és Bruno Vergninek,
az 1920-as évek bátor gyermekeinek.
Köszönöm az emlékeket.

„A gyávaságnak nincsen helye bennünk!…

nem veheti senki

utunkat el: oly Úr engedte mennünk!”

Dante Alighieri: Pokol

(Babits Mihály fordítása)

Előszó
Toscana, 1944

Lucia álmaiban az utóbbi időben gyermekkori emlékek kavarogtak. Egy forró nyári napon, amikor a szitakötők kecsesen suhantak a gát csillámló vize fölött, leterelte a tucatnyi juhot a folyópartra, ahol vasárnaponként a gyerekek együtt játszottak. Mialatt a juhok hangos csámcsogással legelték a friss, zöld füvet, Lucia levetkőzött, csak az alsóneműt és a kis blúzát hagyta magán. A hosszú szoknyáját egy fűzfa ágára akasztotta, majd a vízesésnél belevetette magát a folyó vizébe. Élvezettel borzongott bele, ahogy a testét érte a hideg, és közben a blúza úgy lebegett körülötte, mint egy medúza csápjai. A szemét nyitva tartotta, és a vízen lebegve figyelte, ahogy egy béka egyik kőről a másikra ugrál. Miután a fiúk csatlakoztak hozzá, a víz alá bukott, és várt, amíg úgy nem érezte, hogy kiszakad a tüdeje, csak hogy a lábujjukba csípve rájuk ijeszthessen. Kicsit később leheveredett a partra a forró napsütésben, a haja szélesen terült szét a fűben. Amikor észrevette, hogy Massimo őt bámulja, kiöltötte rá a nyelvét, és visszaugrott a vízbe.

– Olyan vagy, mint egy sellő – kiáltotta a fiú, amikor Lucia felbukkant, és a vizet taposta, gondosan ügyelve, hogy bimbózó mellét ellepje a víz.

– Fordulj el! – kérte a fiút. Miután figyelmeztette, nehogy leselkedjen, kimászott a vízből, magára kapta a szoknyáját, és úgy, ahogy volt, csuromvizesen elvonult a juhokkal a legelőre.

Éjjel a hajdani szentestékről álmodott: a szüleivel és a bátyjával együtt figyelte, ahogy a lángok körültáncolták a karácsonyi farönköt, amelyet az apja húzott haza az erdőből. A tűz átölelte és körbenyaldosta a rönk göcsörtös kérgét, miközben ők hangos kiáltások közepette a botjaikkal püfölték a fát. Cacca ceppo, ide az ajándékokkal! A sült gesztenye illata, a másnapi karácsonyi lakoma ígérete, az egyszerű kis ajándékok öröme és a hangos visongás csordultig telítette az érzékeit.

Amikor kinyitotta a szemét, rádöbbent, hogy már nem álmodik. A visongás rémült sikoltássá vált. A szülei kiabáltak, hogy igyekezzen kifelé, az orrlyukát megtöltötte a lángok orrfacsaró bűze. Ösztönösen lekapta az ajtóról a bátyja kabátját, amely hiába várta a gazdája visszatértét, majd elővette az ágy alól az ormótlan csizmát, és belecsúsztatta a lábát. Előre megbeszélték, mi a teendő, ha megjelennek a katonák. Mindegyiküknek megvolt a maga menekülőútja. Az övé a kis ablakon át vezetett, amely a hátsó kertre nyílt. Leugrott a disznóól cserepekkel borított tetejére, majd alig egy méter magasból a földre huppant. Egyetlen perc leforgása alatt elhagyta a házat, és fejvesztve rohant az erdőbe. A lába alatt ropogott az avar, de a zajt elnyomta a tűznél összegyűlt falubeliek hisztérikus kiáltozása. Egy vastag bükkfa törzse mögül figyelte, ahogy egymásnak adogatják a jókora vödröket, aztán a puskalövések hallatán eliramodott a kis ösvényen, akár egy őz.

Amikor betámolygott a barlangba, a zihálása súlyosan visszhangzott a sziklaüregben. Bent koromsötét fogadta. Tapogatózva araszolt a nyirkos fal mentén a barlang legmélyére. Amikor valami puha a homlokához ért, elfojtott egy sikolyt, aztán rájött, hogy csak egy pókháló az. Leguggolt, hátát a falnak vetette, és próbálta lecsillapítani vadul kalapáló szívét. A gyújtóst és a gyufát egy dobozban tárolták egy sziklamélyedésben, Lucia azonban félt meggyújtani, mert nem tudhatta, követték-e. Idővel elbóbiskolt, és csak akkor riadt fel álmából, amikor a barlang nyílásán beóvakodott a hajnal első, halvány fénysugara.

A búvóhelyére beszűrődött a madárcsicsergés és a lusta méhzümmögés, mintha újabb közönséges reggel köszöntött volna be. A távolban kakas kukorékolt. Lucia rendszerint ilyenkor kászálódott ki az ágyból, hogy felöltözzön, és nekilásson a reggeli teendőinek. Többé már azonban semmi nem emlékeztetett a szokásos mindennapokra. Lucia arcán könnyek gördültek végig, amelyek a bátyja kabátjára potyogtak. Két kezébe temette az arcát, és ahogy a fejbőrén sarjadó tüskés hajhoz ért, még borzalmasabb emlékek törtek rá. Jobb lett volna bent égni a házban! Előre-hátra ringatózva zokogott, már az sem érdekelte, ha ezzel esetleg elárulja magát. Nem volt értelme az életének.

Ekkor azonban finom remegést érzett a hasában, mintha pillangó szárnya verdesett volna odabent. A ruhája alá csúsztatta a kezét, széttárta ujjait a hasán, mintha így bent tarthatná a pillangót, és csak várt. Várt, amíg még egyszer meg nem érezte a reszketést, aztán felszárította a könnyeit.

Első fejezet
London, jelen

Amikor ajtót nyitott, egy rendőrnővel találta szemben magát, aki a lépcsőfordulóban, a bejárat előtt ácsorgott.

– Alba Starnucci? – kérdezte a fiatal nő gondterhelt arccal. Amikor Alba bólintott, már jött is a következő, baljóslatú kérdés. – Van valaki, aki önnel lehet most? Attól tartok, rossz hírt kell közölnöm.

Alba meredten nézte a színes üvegablakot, amely alatt, az oltárnál felállított állványon, ott pihent a vesszőből font koporsó, tetején kókadozó fehér liliomokkal. Csak úgy tudta visszatartani a könnyeit, hogy tekintetét a koporsó helyett a ragyogó, színes fákra és hegyekre szegezte.

James apja a halott fia koporsója mellett állt. A visszaemlékezésében elmondta, hogy a fia fényes jövőjének vége szakadt, mielőtt elkezdődhetett volna, majd érzelmektől elcsukló hangon mesélt egy olyan gyerekkori emlékről, amit Alba még soha nem hallott. Idegen volt számára a fiatalember, aki az apja szavai nyomán kelt életre előtte. Furcsamód azon aggodalmaskodott, hogy a fiú szabadságra szomjazó lelke a bezártságtól szenved a vesszőből font koporsóban.

Alba kezét megszorította az apja, aki a nevelőanyjával, Annával együtt, amint Alba felhívta a tragikus hírrel, egyenesen Toscanából utazott ide. Két oldalról közrevették, és úgy tartották őt, mint két könyvtámasz. James szülei figyelemre sem méltatták. Amikor Alba belépett a templomba, James édesanyja elnézett a feje fölött a gyászolók sokasága felé, akik a sorukra vártak, hogy részvétüket nyilváníthassák, a férje pedig egyszerűen elfordult, és levegőnek nézte őt. Alba azonban nem hibáztatta őket. Végtére is James halála az ő lelkén száradt.

A következő órák történései teljesen kiestek az emlékezetéből. Aznap este a szülei elmesélték neki, hogy a templomból jövet, amikor a szertartás végeztével a krematórium felé indultak, zavartan fordult hozzájuk, és egyre csak azt kérdezgette: Hogy kerültünk ide?

Miután összevissza zagyvált, a szülei lóhalálában a kórházba siettek vele, mert azt hitték, sztrókot kapott. A kórházban tanácstalanul húzkodta magán a hálóinget, és az orvostól is újra meg újra megkérdezte, mi történt. Aztán négy órával később, amikor a szüleivel a taxiban ült a Jamesszel közös otthonuk felé menet, érezte, ahogy lassan visszaszüremkednek az emlékei. Otthon átlapozta a kórházi papírokat. Átmeneti globális amnézia, az emlékezetkiesés ártalmatlan, múló változata. A lehetséges kiváltó okok: szexuális aktus, hideg vízbe merülés, fejet ért ütés, alkohol- illetve kábítószer-fogyasztás vagy stressz.

December elejéhez képest kellemesen langyos volt az idő. Alba Jamesszel sétált a parkban, ahol a kertészek buzgón kapálgattak a gondosan metszett rózsabokrok között. James lassan tolta a kerékpárját. A sétányon két nő vidáman cseverészve kocogott el mellettük. Szokványos reggelnek indult.

– Üljünk le kint, a teraszon! – szólt James. – Olyan kellemes az idő!

Később Alba nem tudta eldönteni, vajon James amúgy is szívesen elücsörgött volna a langyos napsütésben, vagy előre sejtette, hogyan fogadja majd Alba a nagy hírt, és négyszemközt akart maradni vele, közönség nélkül.

Mialatt James leadta a rendelést a Pavilionban, Alba előhúzta a prospektust, amely a felújított raktárépületben tervezett új lakásokat mutatta be. Már jó ideje szerette volna megmutatni Jamesnek a terveket, de az utóbbi időben nem adódott alkalmas pillanat. Átpörgette a fényes lapokat, és a lelki szemei előtt már látta is, hogyan rendezhetnék el a dupla matracot a galérián, ahová beárad a fény a raktárhelyiség széles tetőablakain át. Amint James visszatért hozzá, felmutatta a prospektust.

– Nézd csak! Azt írják, valódi városi lakótér. Munkahelynek és lakásnak egyaránt ideális… – Alba elhallgatott, amikor James kivette a kezéből, becsukta, és kettőjük közé, az asztalra rakta a füzetet.

– Alba… nem megy – nyögte ki James.

– Miért nem megy? Mostanában semmiről nem akarsz beszélni.

James megfogta Alba kezét.

– Olyan nehéz…

Alba elrántotta a kezét.

– Mi olyan nehéz?

– Nem tudom ezt tovább csinálni…

– Ezt? – Alba tudatában volt annak, hogy egyre csak azt szajkózza, amit James mond. Talán így akarta beléfojtani a szót.

– Vége…

Alba szemöldöke összeszaladt, és a fejét ingatta.

– Mit beszélsz, James? Hogy érted ezt? – Alba megemelte a hangját, és képtelen volt angolul gondolkodni. Az agya hirtelen az olasz anyanyelvéből fordított mindent, és sehogyan sem sikerült helyes angolsággal kifejeznie magát. Arra számított, hogy James a következő pillanatban letorkollja, hogy már megint csinálja a műsort, mint az olasz nők. Alba szenvedélyes pillanataiban James gyakran mondogatta, hogy tipikus olasz nőként viselkedik, igaz, általában az ágyban, a legmeghittebb alkalmakkor, nem pedig délelőtt tíz órakor London belvárosában, egy park kellős közepén. – Mi a fészkes fenét akarsz mondani? Csak üres frázisokat pufogtatsz! – kiabált Alba, majd maga elé kapta a füzetet, és felpattant.

A közeli sétányon egy, az uszkárját sétáltató hölgy rosszallóan ciccegve vonszolta odébb a kutyáját.

James is felállt.

– Ha nem hallgatsz végig, mi értelme bármit is mondanom? – Most már ő is kiabált. Mielőtt Alba bármit felelhetett volna, James felpattant a kerékpárjára, és elhajtott. Izmos lába dühösen pedálozott fel-le.

Alba ekkor látta őt utoljára. A rendőrnő elmondása szerint nagyon gyakran történik ehhez hasonló baleset. A közlekedési lámpánál James valószínűleg balra akart kanyarodni, de sajnos elütötte egy teherautó, amely szintén balra sorolt be. James rögtön életét vesztette. A fiatal rendőrnő megfogta Alba kezét, és elmondta, mennyire sajnálja a dolgot.

Alba nem értette, miért a rendőrnő sajnálkozik, amikor az ő hibája az egész. Egyedül az ő hibája. James dühösen hajtott el, és miatta volt mérges. Neki kellene sajnálkoznia, nem a rendőrnek.

Alba hálás volt, hogy nem egyedül kell hazamennie. Az apja és a nevelőanyja elkísérték, és otthon átvették az irányítást. Ragaszkodtak hozzá, hogy Alba csak pihenjen, amíg ők vacsorát készítenek, és rendet raknak. Miután felriadt az álomtalan alvásból, hallotta, hogy a szülei a szomszéd szobában beszélgetnek. Magára kapta a köntösét, és csatlakozott hozzájuk.

– Drága kislányom! – Anna a karjába zárta Albát.

– Nem akarok sírni – ingatta a fejét Alba.

– Sírj csak, ha jólesik! – nyugtatta Anna.

– Gyere haza velünk Toscanába, tesoro! – kérte Francesco.

– Hogy is mehetnék? – ellenkezett Alba. – Mi lesz a munkámmal a galériában?

– Marcus meg fogja érteni. A temetésen már beszéltünk vele meg Andréval.

– Nem vagyok már gyerek, Babbo. Magam is tudom intézni az ügyeimet.

Alba úgy tett, mintha nem venné észre, milyen pillantást váltanak a szülei, és egyszerűen lerogyott a díványra.

– Jól leszek.

Három nappal később a szülei vonakodva ugyan, de hazautaztak, Alba pedig újrakezdte a munkát. Marcus igyekezett Alba kedvében járni, miközben a művészeti galériában nagy sürgés-fogás közepette az új kiállítást készítette elő. Nagy gonddal átrendezte a festményeket, és eligazgatta a virágkölteményeket. Remélte, hogy legújabb felfedezettjének, egy feltörekvő, cornwalli festőnek és a tengerparti tájképeinek hála komoly bevételre tehet majd szert.

– Ezek a rózsák nem illenek ide, Alba – jelentette ki, és leszedte az asztalról a csokrot, amelyet Alba tett oda. – A külvárosi kerteket idézi. Valami természetesebbre van szükségünk, valamire, ami a tenger színeivel harmonizál: kék iringóra meg talán fátyolvirágra. Mi a véleményed, drágám?

Albának semmi nem jutott eszébe. Tökéletesen üres volt a feje.

– Majd az ebédszünetben körülnézek – ígérte.

Marcus a kasszából előhúzott egy húszfontos bankjegyet.

– Vegyél magadnak valami tisztességes ebédet, édesem! Olyan nyúzottnak tűnsz!

Alba megkönnyebbült, amikor a szünetében egy kicsit távol lehetett a sürgő-forgó Marcustól. Rendszerint egyedül dolgozott a galériában, de aznap jó néhány országos lap újságíróját meghívták, és Marcus mindent a lehető legjobban elő akart készíteni.

Alba Bettynél, a virágosnál vett vagy fél tucat szerelemvirágot, és amikor elmondta, mire kell a csokor, kapott hozzá kölcsön néhány kagylót is.

– Igaz, ilyesmit nem látni az angol partokon – hümmögött Betty –, de hidd el, senkinek nem fog szemet szúrni, hogy ezek a Csendes-óceánból valók.

Alba majd megveszett egy kávéért; úgy érezte, szétrobban a feje. Előző éjjel álmatlanul forgolódott. James nélkül az ágy kétszer akkorának tűnt, a lepedő jéghideg volt. Egy dupla kávé talán segít rajta.

Csak akkor kapott észbe, hogy a csokrot a kávézóban hagyta, amikor visszaért a galériába. Marcus együttérzőn ajánlkozott, hogy elszalad érte.

– Menj csak haza, Alba! Nem lett volna szabad ilyen hamar munkába állnod – mondta, miközben magára kapta tweedzakóját.

Alba a buszon hangtalanul zokogott, az sem érdekelte, hogy az utasok megbámulják. Az üres lakásba visszatérve bemászott az ágyba, és alig várta, hogy mély álomba merüljön.

A telefonját félretette, az sem érdekelte, ha lemerül. Az alvás volt az egyetlen menedéke, hiába sajdult bele a szíve, amikor James megjelent álmában: fakó szőke haja lobogott a szélben, karját ölelésre tárta, de Alba nem értette, mit kiált neki. A harmadik nap a hűtőhöz botorkált, ahol nem talált mást, csak egy kevés megsavanyodott tejet és egy összeaszott sárgarépát a zöldséges fiókban. Épp azon volt, hogy összeszedje magát, és elinduljon vásárolni, amikor kopogást hallott. Az ajtóban André és Marcus állt egy hatalmas csokor szegfű mögött.

– Te jó ég! – kiáltott fel Alba. – Hát ti meg mit kerestek itt?

– A szüleid megkértek, hogy segítsünk összepakolni, és holnap vigyünk ki a reptérre. Már le is foglalták a jegyedet Olaszországba.

Második fejezet
Toscana, jelen

– Egyél még egy keveset a levesből, Alba – kérlelte Anna –, aztán mehetsz aludni.

Alba a szülei kedvéért fél tányérral legyűrt a húslevesből, aztán felvonult a szobájába a La Stallának elkeresztelt otthonukban, amelyet a régi istállóépületből alakítottak ki. A szobája nem sokat változott, amióta elment otthonról: a falon különféle olasz zenekarok szamárfüles poszterei díszelegtek, félszemű plüssmackója pedig a párnáján csücsült. Anna az íróasztalát varróasztalnak használta, és az ősrégi, lábbal hajtós varrógép mellett egy félig kész, tarkabarka patchwork párnahuzat feküdt. Alba londoni élete mintha fényévekre lett volna, és rettentően hiányzott neki James. Kinézett a hólepte hegycsúcsokra. Az ablaka alatt, a délutáni napsütésben az ezüstöszölden integető fűzfák mellett csobogott a kis folyó, amelynek vize a nyári hónapokhoz képest jócskán megduzzadt. Ha nem lenne semmi gond, egy ilyen napon kisétálna, és letelepedne a parton álló padra, vagy felkapaszkodna a gyalogösvényen, és élvezettel szívná be a friss levegőt. Most azonban olyan ólmos fáradtság ült rajta, mintha elkábították volna, ezért fogta magát, lepihent, és hamarosan mély álomba merült. Egyelőre csak így volt képes túlélni a napokat.

Lent az apja és a nevelőanyja suttogóra fogták, jóllehet Alba szobája az emeleti galérián kapott helyet, és vastag falak választották el őket.

– Bárcsak átvállalhatnám a fájdalmat! – sóhajtott fel Francesco. – Olyan fiatal! Szörnyű ez az egész.

– Légy türelemmel néhány napig, tesoro! Egy kis időre van szüksége.

– Attól félek, megint olyan állapotba kerül, mint az édesanyja halála után.

– Akkor még csak nyolcéves volt.

– Tudom… de fél éven keresztül egy kukkot sem szólt.

– Az évekkel ezelőtt történt. Kérlek, adj neki néhány napot, aztán majd megpróbálom kipuhatolni, mit tehetnénk. Meg kell nyugodnia.

Néhány nappal később, egyik reggel Alba a kis kerek ablakon át az első hópelyheket csodálta, amikor a reggelit egy tálcán egyensúlyozva betoppant a szobájába Anna.

– Frissen sült zsömle és kávé. A sajátomat is felhoztam, hogy együtt reggelizzünk – mosolygott rá. – Miénk a ház: Babbo Bolognába utazott, csak szerdán jön haza.

– Nincs étvágyam.

– Nem hiszem. Mit ettél, amióta hazajöttél? Alig pár falatot.

– Semmit nem kívánok.

– Készítsek neked citromos meleg vizet?

– Köszönöm.

Alba visszahanyatlott a párnákra. A szíve csordultig telt, annyira szerette ezt az asszonyt, aki nyolcéves korában bukkant fel az életében, épp, amikor az édesanyja halála után nehéz időszakon ment keresztül. Anna azóta is mellette állt, és mindig mindenben ugyanúgy bánt vele, mint a fiatalabb féltestvéreivel: az öccsével és az ikerhúgaival.

Miután Anna visszatért, néhány percig néma csendben üldögéltek. Alba harapott egyet a zsömléből, és a citromos vizét szürcsölte.

– De finom! Köszönöm, Anna.

– Tudom, hogy nem akarsz beszélgetni, kicsim, de hidd el, jót tenne.

Csönd.

– Talán segítene, ha engednéd, hogy meghallgassalak. Tudom, most nem hiszed, hogy bárki megértheti, mi zajlik benned, de… segítene, ha legalább megpróbálnád szavakba önteni.

Alba nagyot sóhajtott.

– Abban a hitben voltam, hogy hamarosan összeházasodunk. – Megint sírva fakadt. Maga sem értette, honnan jöhet ennyi könny. – Azt hittem, minden rendben köztünk.

Anna egy szót sem szólt, hagyta Albát mesélni. A mostohalánya kezdett megnyílni.

Alba Annára emelte a tekintetét, a hangja elvékonyodott.

– Próbálom összeszedni magam, komolyan. Elkényeztetett kis királylánynak érzem magam, mindenki olyan kedves velem, a széltől is óvtok. De… – Alba megint könnyekre fakadt. Anna ott maradt az ágya szélén, de nem ölelte át. Meg akarta várni, amíg Alba készen áll az érintésére. – Elveszítettem a szívem felét. És a tudat, hogy James a halála előtt szakítani akart velem… Mintha elvesztegettem volna az öt évet, amit vele töltöttem. – Alba kihúzott egy zsebkendőt az éjjeliszekrényen álló dobozból, és kifújta az orrát.

– Csak most érzed úgy, hogy felesleges időpazarlás volt az egész – szólalt meg Anna –, de többek között ez az időszak fog téged azzá az emberré tenni, akivé majd válsz. Tudom, most azt gondolod magadban, hogy ez az öregasszony csupa semmitmondó közhellyel jön, de hidd el, ebből az egészből rengeteget fogsz tanulni magadról.

– Sajnálom, Anna, de tényleg közhelyesen hangzott, amit mondtál.

– Eddig szinte semmit nem meséltem arról, mi minden történt velem, mielőtt megismertem volna a drága jó édesapádat, igaz? – kérdezte Anna, de nem várt választ, inkább töltött még Albának a citromos vízből. – Jó néhány fiúval összehozott a sors. Nem voltam apáca. De az a férfi, akiről azt hittem, vele fogom leélni az életemet, egyszer az ajtóm alatt csúsztatott be egy papírfecnit, és azon üzente meg, hogy nem akarja azt a nagyszabású esküvőt, amit elterveztünk. Már csak napok voltak hátra. Szóval ezek után kénytelen voltam lefújni a virágokat, a vendégeket, a kibérelt termet… Olyan megalázó volt! Akkoriban úgy éreztem, soha nem fogom túltenni magam ezen az egészen.

– Ó, istenem, de borzasztó! Micsoda pöcs!

– Ühüm. De jobb, ha az ember erre még az esküvő előtt rájön.

Alba szórakozottan gyűrögette a lepedőt.

– Mi el sem jutottunk odáig. Úgy értem, én biztosra vettem, hogy most már bármelyik pillanatban megkérheti a kezem, de nem tette… És az én hibám, hogy meghalt, Anna. Elege lett belőlem, és dühösen faképnél hagyott. Nem kellett volna annyit nyaggatnom.

– Ó, kicsim! – Anna a karjai közé vonta Albát. – Ez nem a te hibád. Minden pár között előfordulnak összezördülések. Nem a te hibád. Baleset történt. Egy borzalmas baleset. – Anna puszit nyomott a lánya feje búbjára, és magában azt kívánta, bárcsak levehetné a terhek egy részét a válláról. – Azt tanácsolom, legalább egy kis időre kelj fel. Segítek megmosni a hajad, aztán tehetnénk egy sétát a hóban.

– Nincs kedvem.

– Ugyan már! Én szívesen kimennék, és jó lenne, ha velem tartanál. Amúgy is ezernyi dolgom van, amiben segíthetnél, mert Davide és az ikrek nemsokára hazajönnek karácsonyra.

Anna a fürdőszobában megmosta Alba haját, finom mozdulatokkal balzsamot dörzsölt bele, alaposan megszárította, majd óvatosan kikefélte a gubancokat.

– Köszönöm, Mamma – hálálkodott Alba, és átölelte a nevelőanyját.

Anna alig győzte visszapislogni a könnyeit. Alba korábban soha nem hívta őt így, és most csak úgy olvadozott a szíve.

Kint a szitáló hó fehér takaróval vonta be a földeket, a vadrózsa vörös csipkebogyóit pedig ezüst zúzmara borította. Anna a folyóparton bandukolva a fűzfák ágairól csüngő jégcsapokra mutatott.

– Tökéletes karácsonyi látkép – állapította meg, majd néhány fényképet készített a telefonjával. – Azt hiszem, kinyomtatom a képeket, és idén ezeket használom majd üdvözlőlapok helyett.

– Angliában már október óta tele vannak az üzletek mindenféle karácsonyi holmival. Jólesik kiszakadni abból az őrületből.

Anna letépett néhány szál erdei iszalagot, amelyek egymásba fonódva öleltek körül egy fatörzset.

– Támadt egy ötletem. Egy magazinban láttam. A szálakat egy kis drótlabdára tekerjük, és a gömböket feltűzzük egy karácsonyi izzósorra.

Alba eltűnődött, lesz-e benne valaha is akárcsak feleannyi művészi érzék, fantázia és lelkesedés, mint Annában.

– Visszafordulhatnánk, Anna? Fázom – ismerte be, és tekintete a vízesés szikláiba kapaszkodó jégcsapokra vándorolt, ahol nyáron a fizetővendégek szoktak napozni.

– Persze. Aztán segíthetnél a süteményekben, amiket a mélyhűtőbe szánok. És a karácsonyi tortát is jó lenne elkészíteni.

– Holnap is jó lesz? – Alba tudta, hogy csalódást okoz Annának, aki a szívét-lelkét is kiteszi, hogy segítsen rajta, de most csak aludni akart. Talán, ha egy hétre hibernálhatná magát, utána minden rendben lenne.

A következő napokban Alba nagyon igyekezett összeszedni magát. Az apja Annánál jóval szigorúbb volt. Felment Alba szobájába, és kijelentette, hogy ha nem hajlandó felkelni és legalább egy rövid sétára menni, azonnal kihívja az orvost. Átölelte Albát, és elmondta, mennyire hiányzik neki a vidám, életteli lánya, akire a féltestvérei mindig is példaképként tekintettek. Végül mindketten sírva fakadtak. Alba tisztában volt vele, hogy az apja a kíméletlen szigorával csak segíteni akar. Miközben a környező táj lassan jéggé fagyott, Alba szíve kezdett felengedni.

Alba a folyóparton, a nagy vízeséstől nem messze azt a helyet kereste fel, ahol nyaranta úszni szokott. A kövekről úgy csüngtek alá a kövér jégcsapok, akár a hatalmas csillárok, és ahogy a langyos napsütésben olvadni kezdtek, cseppről cseppre fogyatkoztak. A fagyos levegőben peckesen állt egy magányos nyírfa, és cigarettafüstként gomolygott Alba lehelete. A lánynak eszébe jutott, gyerekként hányszor vett a szájába kis ágacskákat, hogy játékból azokkal pöfékeljen. Az az emléke is felderengett, amikor egyik télen a folyó távolabbi szakaszán befagyott a kis öböl, ahol aztán Babbo rögtönzött korcsolyázást rendezett, és a végén Alba osztálytársainak fűszeres kolbászkákat sütött. Alba régóta eltervezte, hogy amikor majd Jamesszel gyermekeik születnek, nekik is hasonló élményekben lesz részük, James azonban nem akart családot alapítani. Azt mondta, már így is túlnépesedett a bolygónk, nem kell ide még több gyerek, de Alba biztosra vette, hogy idővel meggondolja magát. Most már nem számít, hiszen James örökre elment. Alba megpróbálta elhessegetni magától a sötét gondolatokat.

Elővette a vázlatfüzetét, majd fél órán keresztül a malomépületet és a környező tájat rajzolgatta: a vízesést a háttérben és a kövér hófelhőket az égen. Időnként rálehelt az elgémberedett ujjaira, és amikor befejezte a rajzát, hazaindult a felújított istállóépülethez. Az otthonuk csupán néhány méternyire állt a malomtól, amelyet a téli hónapokra rendszerint lezártak, és csak a nyáron érkező szállóvendégeknek nyitottak meg.

Úgy tervezték, hogy a nappalijuk közepén álló fenyőt a család másnap díszíti majd fel, amikor Alba testvérei is hazajönnek a karácsonyi szünetre. A házat betöltötte a fahéjas fűszerillat, amely az Annával közösen készített, finom süteményekből áradt.

– Holnap hosszabb sétára mennék, mielőtt a többiek hazaérnek – jelentette be Alba. – Viszek magammal egy kis ebédnek valót, és felmegyek a Hold-hegyre.

Úgy tett, mintha nem venné észre, milyen megkönnyebbült pillantást váltanak a szülei.

– Elkísérjelek? – kérdezte Francesco. – Ott fent rettentően hideg van.

– Nem lesz gond, Babbo. Jól beöltözöm. Úgy ismerem azt a vidéket, mint a tenyeremet.

– És nála lesz a mobilja is, Francesco – vetette közbe Anna.

Alba nem szívesen mondta volna el nekik, mekkora szüksége van most az egyedüllétre. Úgy érezte, a magányos séta segít majd rendet rakni a gondolatai között. Ha megtelik a ház, többé nem lesz ideje gondolkodni. A kirándulás kiváló alkalom lesz, hogy magában búcsút vegyen Jamestől.

A hátizsákja megtelt: volt benne egy üveg forró leves, néhány szendvics, gyümölcs, vastag tartalék zokni és kesztyű, no meg a vázlatfüzete és a ceruzái. Francesco és Anna alig győzték körülugrálni. Rátukmáltak egy térképet is, és erősködtek, hogy mutassa meg, pontosan merre akar menni, hiába tiltakozott, hogy ő már a telefonjára letöltött egy túratérképet. Aztán még ezredszer is megkérték, hogy ellenőrizze, teljesen fel van-e töltve a telefonja.

– Úgy csináltok, mintha három hónapos sarkkutató expedícióra indulnék – sóhajtott bosszúsan Alba.

– Mert ez majdnem olyan. Több mint ezer méter magas a csúcs, és szinte biztos, hogy ott fent mindent hó borít – magyarázta Francesco. – Ígérd meg, hogy visszafordulsz, ha túlságosan csúszós az út.

Alba búcsúzóul megcsókolta a szüleit, figyelmeztette őket, hogy ne álldogáljanak túl sokáig az ajtóban, mert kiengedik a meleget, aztán útnak indult. Most, hogy végre egyedül maradt, átjárta a szabadság érzése.

A tájat kristályos zúzmara vonta be. A fehér faágak halszálkáknak tűntek a halványkék égbolt előtt, és a magasban a fenyvesek határa, akár egy elrontott frufru, cikcakkban rajzolódott ki a hegygerincen, ahová Alba igyekezett. A távolból odahallatszott a falubeli templom harangja, amely az óranegyedet ütötte épp.

Alba fél órán keresztül megállás nélkül kaptatott felfelé. Útközben átvágott egy mezőn, ahol annak idején marhákat legeltettek, mostanra azonban már sok helyütt felütötte fejét a boróka, amelynek zúzmarás felső ágain fekete bogyók ültek. Mintha apró karácsonyfák lettek volna. Korábban Anna is hozott az erdőből borókaágakat, amelyeket aztán piros masnikkal és karácsonyi díszekkel ékesítve a bejárati ajtóra erősített. A borókabogyóból amúgy gint készítettek, és a nevelőanyja a húsételeket is ezzel ízesítette. Alba épp azon tanakodott, milyen vadállatok legelhették le az alsóbb ágakról a bogyókat, amikor előtte az ösvényen két őz futott át. Ijedtében hátrahőkölt, és az egyik túrabotját is elejtette. Nem volt ideje előkapni a telefonját, hogy megörökítse a látványt, mert az őzek egy szempillantás alatt eltűntek a sziklák mögött, csak fehéres hátsójuk villant fel Alba előtt, mint két távoli célpont.

Dél körül Alba pihenőt tartott. Megitta a levesét, majd evett egy kevés rozskenyeret sajttal és rukkolával. Napok óta most először érzett valódi éhséget. Anna csomagolt neki egy kevés saját készítésű omlós kekszet és egy narancsot is, amelyeket ő félretett, hogy méltóképpen ünnepelhessen majd az úti céljához érve. Egy mohával benőtt sziklára telepedett, amelynek tövében egy száraz kóróra emlékeztető közönséges bábakalács bújt meg. Onnan kémlelte az alatta elterülő völgyet és egy magasban szárnyaló héját, amellyel az éles napsütésben hűséges párként táncolt együtt a homokkő sziklákra vetülő árnyéka. A madár végül eltűnt az egyik sziklakiszögellés mögött.

Amikor Alba kilencéves lehetett, gyakran járt erre fogadott nagyapjával, Danilóval, akitől számtalan lenyűgöző háborús történetet hallott. Az öreg a második világháború alatt itt, a hegyekben harcolt partizánként a nácik és a fasiszta milícia ellen. Megmutatta Albának a védelemként szolgáló Gót-vonal maradványait, és azt is, melyik barlangokban tárolták a lőszereket a németek, vagyis a tedescók. A hegygerincen kiépített árkokhoz is elvitte Albát, ahonnan annak idején géppuskával lőtték a fejük felett elhúzó repülőket, és azokhoz a rejtekhelyekhez is, ahol az ellenállás tagjai titokban a megszálló németek elleni támadásokat tervezgették. Ezek nem kitalált történetek, mondogatta Albának, ez a valóság. Alba fejében azonban a történetekből meseszerű kalandok lettek. Azóta ő maga is utánajárt az eseményeknek, és elolvasott mindent, amit csak talált. Idővel megtudta, milyen embertelen dolgok történtek Toscanának ebben a csodálatos szegletében, és megértette, mivel jártak a kegyetlen mészárlások, illetve az a sok áldozat és nehézség, ami a hétköznapi embereknek jutott osztályrészül. Babbo dolgozószobájában egy teljes polcot foglaltak el a történelmi témájú könyvek és a háború után írt személyes visszaemlékezések, amelyeket Alba csak úgy falt. Ha egyetemre ment volna, a művészeti szak után másodikként az újkori történelmet választotta volna.

Délután két óra körül a Hold-hegy csúcsától nem messze Alba egy ház romjához ért, amely alig volt több jó néhány egymásra hajigált téglánál. A legutóbbi látogatása óta egy fatáblát is felállítottak a hely nevével: SECCARONI.

A némaság szinte bántotta a fülét. Londonban, ahol kisebb-nagyobb megszakításokkal az elmúlt nyolc évet töltötte, soha nem tapasztalt ekkora csendet, így teljesen elszokott tőle. Ott természetes volt, hogy az ember hallja a szomszédok veszekedését, a vonat zakatolását vagy a rendőrautók szirénáját. Itt, a tengerszint felett ezer méteres magasságban, ahol a Hold-hegy csipkézett orma föléje magasodott, egyetlen fűszál sem moccant. Alba tudta, hogy az időjárás itt egyik pillanatról a másikra megváltozhat. Nonno Danilóval többször is elkapta őket a vihar, de a nagyapja mindig tudta, hol vannak sziklamélyedések, menedékházak vagy barlangok, ahol kivárhatták, amíg elcsendesedik a légkör.

Seccaroni romjait szinte teljesen elnyelték a vadszederbokrok szúrós ágai és az erdei iszalag fojtogató indái, amelynek bolyhos, fehér termései gyapjúgombolyagokra emlékeztettek. Alba a formájáról mégis felismerte a düledező hajdani kandallót. A téglák közötti résen, ahol valaha az ablakkeret lehetett, Alba a távoli hegyvonulat körvonalát látta. A hátizsákjából előhúzta a vázlatfüzetét, és hátát az egyik megmaradt falnak döntve rajzolni kezdett. Romok helyett a keze nyomán olyanná vált a ház, amilyen valamikor a múltban lehetett. A házfalra kanyarított még néhány fémkarikát is, és az egyikhez odarajzolt egy kikötött öszvért. A kéményből füst gomolygott, amit ő az ujjbegyével a hatás kedvéért finoman elmaszatolt. Az ajtóhoz egy kapa volt támasztva, mellette egy pár lerúgott bakancs hevert. A jobb fele keresztbe állt, mintha a tulajdonosa bicegve járna. Az emeleti ablakban egy arc jelent meg, a homlokán ráncok gyűltek.

Amikor Alba felnézett a vázlatfüzetéből, a romos ablak résén át döbbenten vette észre egy fiatalember alakját. Nem volt biztos benne, hogy nem csak az árnyékok játszanak vele, mindenesetre olybá tűnt, mintha az alak intene neki, hogy kövesse őt. Alba meglepetésében a füzetét is elejtette. Talán azért nem hallotta, hogy valaki közeledik, mert annyira belemerült a munkájába. Régóta nem adta át magát ennyire az alkotás örömének.

– Hahó! – kiáltotta, és a hangja visszaverődött a meredek hegyoldalakról. Fellépett a téglákra, onnan nézett át az ablaknyíláson, és a szeme sarkából, a távolban megpillantott valakit, aki a hegygerinc tetején, a szélben hajladozó fenyőfa mellett állt. Az illető hosszú kabátja úgy lobogott a bokája körül, mint egy madárijesztő bő lebernyege. Albában felébredt a kíváncsiság, így amikor az alak eltűnt a gerincen túl, nyomban utánaeredt. A hegyvidéket át- meg átszőtték az állatok és a pásztorok taposta kis ösvények, de Alba a fenyőhöz közeledve egyetlen utat sem talált, és azt sem látta, merre mehetett az illető. Nemrégiben földcsuszamlás történhetett erre, mert egy csertölgy ősöreg gyökerei úgy meredeztek elő a földből, akár egy kísértet ujjai. Albát néhány lépés választotta el attól, hogy lezuhanjon a mélybe, ahol egy patak ezüstös csíkja kanyargott.

– Minden rendben? Merre vagy? – kiáltott, de nem jött válasz.

Lassan feltámadt a szél: eleinte halkan susogott a fák közt, majd felzúgott, és vadul Alba arcába csapta a hosszú hajtincseit. Alba összerezzent, amikor hatalmas mennydörgés hasított a csendbe, majd váratlanul eleredt az eső. Eleinte csak kövér cseppekben esett, de nem sokkal később már zuhogott, mintha dézsából öntenék. Alba percek alatt bőrig ázott. A romos házhoz szaladt, a fal tövébe kuporodott, ahol korábban rajzolgatott, és a füzetét fürgén a hátizsákjába gyömöszölte. Csak remélhette, hogy hamarosan alábbhagy a vihar. A szürke égboltra pillantva másra sem vágyott, csak hogy otthon lehessen a családjával.

Tíz perc múlva elállt az eső, de Alba tetőtől talpig csuromvizes volt. Nem volt érdemes átcserélni a vizes zokniját, hiszen a bakancsa is átázott. Legjobbnak látta mihamarabb visszaindulni arra, amerről jött, de a nagy sárban alig haladt előre, folyton megcsúszott. Magában hálát adott, amiért ráállt, hogy magával hozza Anna túrabotjait.

Miután a sűrű erdőt maga mögött hagyta, és leért a mezőre, ahol a kórószerű bábakalácsot látta, előbújt a nap. Gyaloglás közben a ruhái szinte gőzölögtek a nap melegében. Amikor hátrapillantott, meglepve állapította meg, hogy a hegyre felhőkből font korona ereszkedett, amely elválasztotta az ormot a világ többi részétől. Bízott benne, hogy a fiatalember visszatalál oda, ahonnan jött.

Az istállóépülettől alig egy kilométerre az édesapjába botlott, aki a gyalogúton sietett felé.

– Hála az égnek, Alba! – kiáltott fel Francesco, amint odaért hozzá. Az arcára kiült a megkönnyebbülés. – Láttuk, hogy a hegycsúcsnál óriási vihar lehet. Délután négy körül aztán már komolyan aggódni kezdtünk.

Elővette a telefonját, elújságolta Annának, hogy minden rendben, aztán megkérte, hogy készítsen egy jó erős kávét, mire hazaérnek.

– Azt hiszem, láttam valakit Seccaroninál, de… nem vagyok benne biztos – mesélte Alba, miközben együtt baktattak hazafelé. – Remélem, jól van. Hatalmas vihar volt, dörgött-villámlott. Azt hiszem, az illető átkelt a gerincen, és Fresciano felé vette az irányt.

– Hallottam róla, hogy egy csapat fiatal a nyáron engedély nélkül beköltözött Fresciano lakatlanul álló házaiba, de azt hittem, már réges-régen visszatértek a városba. Állítólag folyton összetűzésbe keveredtek az erdészekkel, mert a tiltás ellenére többször is tüzet raktak. Nem törődtek semmivel, mindenféle veszélyes dolgot műveltek. Legtöbbször csontrészegek voltak.

– Ez az alak nem mindennapi jelenség volt. Fura ruhákat viselt, nem a szokásos túraöltözéket.

– Ott fent egy csomó elhagyott ház van, ahová behúzódhatott. Ne aggódj miatta!

Ahogy továbbsétáltak, Alba már abban sem volt biztos, látott-e egyáltalán valakit. Ha igen, vajon hová tűnhetett? Bízott benne, hogy az illető meghúzta magát valahol fent a hegyen ebben a nyomorúságos időben.

Jó volt újra együtt lenni a testvéreivel. A tizenhét éves ikrek, Emilia és Rosanna a személyiségük tekintetében egészen mások voltak. Rosanna, aki könyvelést tanult, kitartóan dolgozott, és két lábbal a földön járt, míg a testvére legtöbbször valamiféle álomvilágban időzött, és hajlamos volt belefeledkezni a saját maga által írt történetekbe. Davide, aki nemrég töltötte be a tizenkilencet, az utóbbi időben nagyon megváltozott: a nyurga, esetlen kamaszfiúból felnőtt fiatalember lett, akinek a társaságát Alba kifejezetten élvezte. Davide első tanévét kezdte Edinburghban, ahol állatorvosnak tanult, és nagyon örült, hogy karácsonyra hazautazhatott Rofellébe. Már fel is hívta őt az út végéről egy juhtenyésztő, aki megkérte, hogy segítsen neki az egyik lesántult anyajuhval.

– Mit gondolsz, megpróbálsz majd itt munkát szerezni, vagy Skóciában maradsz? – kíváncsiskodott Alba a közös vacsoránál.

– Nehéz megmondani. Az a gond, hogy a munkakeresésnél nem a tudás számít, sokkal inkább a kapcsolatok.

Vacsora után Alba a nappaliba ment, hogy segítsen feldíszíteni a fát.

– Mamma, miért őrizgeted ezt a rengeteg holmit? – kérdezte, és elővett egy dobozt tele vécépapír-gurigából meg szalvétából fabrikált ócska papírdíszekkel.

– Mert ezek voltak az első művek, amiket az általános iskolában készítettetek – felelte Anna. – Az én szememben ezek szebbek, mint a bolti dekorációk.

A házuk gyönyörű díszbe öltözött. A gerendákat friss borostyán- és magyalfüzérek fonták körbe. A szekrények és az ablakkeretek tetejére fenyőágakat tűztek, ezeket fehérre festett ágacskákkal, fafigurákkal és piros szalagokkal díszítették. Az antik kredencen, amelyet Anna az esküvőjük után Angliából hozatott Olaszországba, fenyőtobozok és karácsonyi képeslapok sorakoztak, mellettük a kis betlehemmel, amely még Francesco gyerekkorából maradt meg. Tökéletes karácsonyi hangulat uralkodott a házban: begyújtottak a kandallóba, és az angol gyümölcsös pite mellé forralt bort kortyoltak. Alba hagyta, hogy átjárja a kellemes érzés, és igyekezett nem gondolni Jamesre. Nem volt könnyű, de elhatározta, hogy erőt vesz magán, és nem siránkozik tovább.

Mivel Anna Angliában nőtt fel, a karácsonyaik egyszerre teltek az angol és az olasz hagyományok jegyében. A család szenteste mindig a hagyományos sózott tőkehalas vacsorát ette. Másnap a karácsonyi ebéd első fogása házi készítésű, cappellettinek nevezett, töltött tésztafalatkákból állt, a főétel pedig angolosan készített sült pulyka volt. Desszertként panettonét vagy karácsnyi pudingot ettek egy kis proseccóval. A karácsonyi ebéd elmaradhatatlan kísérője a legjobb barolo bor volt. Anna rendszerint maga készítette a karácsonyi crackereket, a pukkanós kis csomagokat, amelyekbe személyre szóló ajándékokat és tréfákat rejtett mindenki számára. Ez a hagyományos angol szokás mindig nagy sikernek örvendett az olasz vendégeik körében. Anna és Francesco minden karácsonykor meghívtak magukhoz jó néhány „szerencsétlen párát”, ahogy ők szokták mondani.

Idén Egidiót látták vendégül, a helyi kis múzeum idős vezetőjét, akinek ez volt az első magányos karácsonya a felesége halála óta, valamint egy még idősebb öregurat, az apró termetű Massimót, akinek egész délután alig lehetett hallani a hangját. Egidio beszélt helyette is. Úgy mutatta be őt, mint a környék egyik legidősebb lakóját.

– De a lelkem mélyén fiatal vagyok – jelentette ki Massimo, amikor végre megszólalt. Sötétbarna szeme csillogott. – Ne becsüljenek alá engem, barátaim!

Massimónak nagyon ízlett a sült pulyka, és a hagyományos angol töltelékből repetát is kért, ami egy olasztól igencsak szokatlannak számított.

Ebéd után kibontották az ajándékokat, amelyeket a bortól kissé kótyagos Anna osztott szét a kandallóban lobogó tűz mellett. Ezüsttel kevert sötét fürtjein kissé félrecsúszott a papírkorona. A padlót hamarosan elárasztotta a rengeteg szanaszét dobált csomagolópapír, és a tágas nappali megtelt a társaság vidám kiáltásaival: „De jó!”, „Ó, igazán nem kellett volna!”, „Honnan tudtad, hogy erre vágytam?”. Mindegyikük olaszul beszélt, hiába unszolta őket Anna, hogy használják az angolt is.

Alba egy borítékot nyújtott át az apjának, amelyre magyalágakat és karácsonyfákat kanyarított. Francesco a borítékból egy rajzot húzott elő.

– Ez csodálatos! – hüledezett, és a magasba emelte a vízesésről és a malomépületről készített képet. – Nézd csak, Anna! Bello, no?

– Bellissimo! – helyeselt Anna. – Olyan klassz, hogy újrakezdted a rajzolást, Alba! Nagyon tehetséges vagy.

– Nem tudtam, mi mást adhatnék nektek. Majd bekereteztetem, amint tudom.

Egidio is megcsodálta a művet, a szemüvege fölött alaposan megvizsgált minden egyes részletet.

– Ha nekem is rajzolna egy ilyen képet, szívesen kiállítanám a múzeumban. Van még más rajza is, Alba?

– Csak egy vázlatom, amibe a Hold-hegyen kezdtem bele. De még nagyon kezdetleges. Ráadásul az esőben elmosódtak a vonalak. Majd újra neki kell állnom.

– Szívesen megnézném.

Alba lehozta az emeletről a vázlatfüzetét, Egidio mellé telepedett a karosszék karfájára, és megmutatta neki a képet. Egidio rámosolygott.

– Biztos benne, hogy nem abból a könyvből másolta ki, amit a múzeumban őrizgetek?

– Persze hogy nem – ráncolta a homlokát Alba. – Nem is láttam még azt a könyvet. Van egy romos ház fent, Seccaroninál, és elképzeltem, milyen lehetett annak idején… – Alba elővette a telefonját, és átpörgette a kirándulásán készült képeket. – Itt is van – mutatta Egidiónak az omladozó viskót. – Ráadásul mintha láttam volna ott fent egy fiatalembert. Ha tényleg ott volt, isten tudja, hova tűnt. A régi házikó mögött nincs is út, igaz, Egidio?

– Manapság már nem járom a hegyeket, így nem tudhatom. Talán egy vadászt látott. Ők úgy ismerik az erdőt, akár a tenyerüket. És ha nincs vadászengedélyük, inkább eltűnnek az ember szeme elől. Gyakorta megesik az ilyen. Meg aztán sokan jönnek ide Romagnából szarvasgombát szedni, pedig jól tudják, hogy tilos. – Egidio felsóhajtott, és a bajsza alatt mormolt valamit arról, micsoda szemét rohadékok járnak erre. Alba elmosolyodott a csúnya beszéd hallatán.

Az öreg tüzetesen megnézte Alba vázlatát.

– Rejtélyes ez az egész. Erről a házról van egy pontosan ugyanilyen képem. A múzeumban előkeresem a könyvet, akkor majd meglátja, mire gondolok. Az anyukájának mindenesetre igaza van. Maga valóban nagyon tehetséges.

– Kijöttem a gyakorlatból, Egidio. Angliában egy galériában dolgozom, de ott soha nincs időm rajzolni, csak mások munkáit árulom.

– Nagy kár – hümmögött Egidio, és megmutatta a képet Massimónak is. – Ez az ősrégi ház fent a tetőn, Seccaroninál. A partizánok is használták annak idején, nem igaz? – kérdezte. – Maga biztosan ismeri azt a helyet.

Az öregember egészen közel tartotta a rajzot, hogy alaposabban szemügyre vehesse.

– A háború régen volt – szólalt meg, majd nagy nehezen feltápászkodott. – Elnézést, használhatnám a mosdót?

Miközben Francesco az ajtóhoz támogatta Massimót, Egidio visszaadta a rajzot Albának.

– Ne halogassa túl sokáig azokat a dolgokat, amiket szeretne megtenni! Ha rajzolni akar, rajzoljon, amíg megteheti. Olyan rövid az élet! Ezt a saját bőrömön tapasztaltam, cara mia. Orianának és nekem… rengeteg tervünk félbemaradt. – Egy zsebkendőt húzott elő, és hangosan kifújta az orrát.

– Úgy látom, kiürült a pohara, Egidio – jegyezte meg Anna, és töltött neki még egy kis Amaro likőrt.

Massimo, miután visszatért, falfehér volt, és nem kért több italt.

– Szeretnék hazamenni az idősotthonba – szólalt meg. – Sajnálom, hogy így félbeszakítom a mulatságot.

– Indulhatunk együtt, csak még felhörpintem ezt a kiváló digestivót – ajánlkozott Egidio. – Alba, a rajza nagyszerű kiindulópontja lehet az új projektemnek. Az az ötletem támadt, hogy régi épületek fotói mellé kiállítjuk a romokról készült felvételeket is, mielőtt még teljesen eltűnnének a föld színéről. És a maga festményeivel lehetne kiegészíteni a kiállítást. Jó lenne bemutatni ezeknek a helyszíneknek a történetét, mielőtt túl késő lenne. Mi a véleménye? Segítene?

– Igazán hízelgő az ajánlata, Egidio, de hamarosan visszautazom Angliába. Sok mindent el kell még ott rendeznem.

– Nagy kár. De az ajánlatom akkor is állni fog, amikor visszajön.

A két öreg elbúcsúzott. Albának az volt a benyomása, hogy Massimo már alig várta az indulást. Talán valami borzalmas történt vele annak idején, és nem akart róla beszélni. Valószínűleg nem véletlen, hogy amikor szóba jött a háború, azonnal indulni akart.