Borítószöveg

Lebilicselő történet szerelemről, háborúról és egy három generáción átívelő rejtélyről.

1939. A második világháború elől menekülve Grace, az előkelő angol lány a gyönyörű, ám borzasztóan rideg gardedámja, Rose kíséretében elhagyja hazáját, hogy a világ másik végén fekvő Tasmaniába utazzon a nagybátyjához. A vadon és az óceán szépsége, valamint a jóképű ír szomszéd, Daniel hatására Grace lassanként kinyílik, és elkezd élni. Amikor azonban a férfi bevonul a hadseregbe, és a csatatérre készül, borzalmas titkot hagy maga mögött, amely örökre összeköti hármójuk sorsát.

1975. Willow és a férje váratlanul egy elhagyatott házat örököl a tasman tengerparton. Elképzelésük sincs arról, ki hagyhatta rájuk az örökséget. Elhatározzák, hogy kiderítik, ki volt a titokzatos épület korábbi tulajdonosa, s egy olyan rejtélyre bukkannak, amely alapjaiban változtatja meg az életüket.

2004. Libby elől az anyja, Willow egész életében eltitkolta az apja tragikus halálának körülményeit. Egy megfakult fénykép azonban feltépi a régi sebet, és arra készteti a lányt, hogy befejezze a nyomozást, amit az apja majd harminc évvel korábban kezdett el. Pedig vannak olyan titkok, amelyekre jobb, ha nem

Fordította

Bosnyák Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Amanda Geard: The Moon Gate

Headline Review, London, 2023

Első kiadás

Copyright © Amanda Geard, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Bosnyák Gabriella, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Debbie Holmes

Borítófotó © Shutterstock

Szerzőfotó © Barry Stoffell

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

ISBN 978-963-604-579-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apának, aki mindennél jobban ismerte
Tasmania nyugati partvidékét és rejtett kincseit.

Bárcsak még egyszer magaddal vihetnél,
hogy együtt fedezzük fel.

Prológus

ÍRORSZÁG, KELLY MEGYE, AZ ÓCEÁN PARTJÁN

2004. december

A levél lyukat mar a földbe, és a nő a sötét mélységbe zuhan. És csak zuhan, Azuhan, majd lassulni kezd, míg el nem éri a fényt, és a világ másik felén nem találja magát, egy szigeten. Azon a helyen, ahol korábban élt. Ahol korábban éltek.

Tasmaniában.

Épp csak rápillant a levélre, ám hirtelen egy örökkévalóságnyit repül vissza az időben: érzi a szasszafrászfa édes illatát, ezernyi madár csicsergésére ébred, és a nap felé fordítja az arcát; az égető nap felé, a világ másik oldalán.

A többi küldemény alá rejti a levelet. Majd később néz vele szembe. Kint süvít a szél, fehér tajtékot vet a Kenmare-öbölben, ő pedig a postája többi részével foglalatoskodik inkább, amelyet idősebb fia szemrehányó tekintettel hozott be neki reggel. A postaláda a földút végében van, és ő mindennap elsétál odáig, sőt még tovább is. Néha azonban hagyja megtelni, hadd legyen tömve olvasatlan szavakkal; úgy megy el mellette, mintha az égvilágon semmire sem lenne gondja.

Később a vihar a szárazföld belseje felé vonult, frissességet hagyva maga után, és mintha magával vitte volna az izgatottságot, amit érzett, amikor leült az asztalhoz, hogy kinyissa a borítékot.

Iszik egy korty sherryt, tekintete elidőzik a lángokon, a tőzeg parázslón izzik, füstje felszáll a kéményen. Mellette a dohányzóasztalon a levél félig árnyékba burkolódzik, mintha csak egy gondolat lenne, a lelke mélyén azonban tudja, bárki írta is, nagyon sokat gondolkodott rajta. Minden jel erről tanúskodik. A gondosan írt sorok, a boríték minősége: nehéz, érdes, régimódi.

Akárcsak ő.

Mrs. McGillycuddynak címezték, a feladó neve leheletnyi betűkkel szerepel a hátoldalon, mintha ez a nő, ez a Libby Andrews szinte bocsánatot kérne. A címe ismerős számára, részben legalábbis. London, Grosvenor Square.

Véletlen egybeesés, ennyi az egész.

Mégis azon gondolkodik, hogy áthúzza a címzést a borítékon, és ráírja: „Vissza a feladónak”, hogy visszatérhessen oda, ahonnan jött.

De gondolatban nem lehet földet szántani, ahogy Daniel mondta mindig.

Anélkül, hogy olvasta volna a levelet, máris megtudott egy s mást Libby Andrewsról. Jól láthatóan odafigyel az apró részletekre. És bár nem állt szándékában, máris megkedvelte. Tétova melegség áradt soraiból, ami mintha fokozta volna a szobában izzó tűz erejét. A levél egy engesztelő sorral zárult: Csak ha önnek is megfelel. Hivatalos, ausztrál formula.

Az ablakhoz sétál, késztetést érez, hogy belenézzen a sötétbe, hogy lássa, mi bámul vissza rá. Kint elvonultak a fellegek, a hold sugarai kettévágják az öblöt, elválasztva a kis félszigetet a következőtől.

Libby Andrews Danielről szeretne kérdezni. Ennyi az egész.

Fog egy ceruzát, és komótosan kihegyezi.

És a halványuló fényben írni kezd.

1. fejezet

LONDON

2004. november

Három héttel a levél érkezése előtt…

Libby Andrewst nem igazán lepte meg, hogy hiányoznak a lombok a Covent Gardenből. A város, amelyről úgy gondolta, ismerős lesz számára a Monopoly-tábláról, Dickens regényeiből és a tévében sugárzott műsorokból, a csillogó jelen alatt rejtőzött, amely elfedte történelmét, míg Libby rétegről rétegre le nem hámozta, hogy megnézze, mi van alatta. A végtelen utcákat járva a Viktória és Albert Múzeum bomba szaggatta homlokzatától a zavaros Temzéig, amely maga is a város évszázados romjainak őrzője, Libby előtt lassan életre kelt London történelme. De nem a város múltja sodorta a Waterloo állomástól egy kőhajításnyira lévő, szebb napokat is látott váróterembe. Hanem a sajátja.

– Tizenhármas!

Libby felpattant, az ablakhoz lépett, átkozva babonáját, és remegő kézzel átcsúsztatta a sorszámát és a leveleket az üvegbe vágott négyszögletes nyíláson. Ha korábban elindult volna a nénikéi lakásáról, és nem szállt volna rossz buszra, sőt ha előbb úrrá lett volna a kétségein, és Londonba érkezve azonnal idesietett volna, akkor talán első lett volna. De mikor volt ő első bármiben is? Sosem nyert, sosem tolakodott előre, és még most is hátrébb lépett kissé, hogy az üveg mögött ülő, pocakos férfi kényelmesen elférjen.

Aztán egyszer csak dőlni kezdett belőle a szó.

– Hat hónappal ezelőtt írtam a halottkémi hivatalnak, nem semmisítették-e meg az anyagot. Ott a dátum mindkét levélen: az első 1975-ben kelt, a második 2004-ben, látja, ugye? – Libby elbizonytalanodott, de a férfi meg se moccant. – Nagyon messziről utaztam ide. Tasmaniából, ami azt illeti…

A sziget említésére az emberek általában felkapják a fejüket, és megjegyzik, jártak már ott, vagy legalábbis – az esetek többségében – szeretnének egyszer odalátogatni, a férfi azonban csak forgatta a leveleket húsos ujjai között, mintha kételkedne eredetiségükben, mit sem törődve Ausztrália legdélibb államának és lakóinak varázsáról. Hárman várakoztak Libby mögött a fal mellett sorakozó, kényelmetlen székeken ücsörögve, kis, kék cédulájukat szorongatva. Bágyadt napfény áradt be a magasan lévő ablakon keresztül, közszemlére téve a szitáló esőben tovahaladó lábakat. Az útburkolatot verő eső hangját elnyomta a mennyezetre szerelt ventilátor hangos dübörgése, a felkavart meleg levegő pedig felborzolta a pult mellett feszítő pálma apró leveleit. A férfi kemény arckifejezését elnézve Libby arra gondolt, egyedül ez a növény árulkodik arról, hogy itt egy emberi lény dolgozik. A terem ázott kutya és tegnapi ebéd szagát árasztotta, és annak ellenére, hogy alig egy hónap volt hátra karácsonyig, semmi sem utalt az ünnepekre a várakozókat felszólító táblák rengetegében.

HÚZZON SORSZÁMOT, VAGY LÉPJEN TOVÁBB!

A SZEMÉLYZETTEL VALÓ GOROMBÁSKODÁST
NEM TOLERÁLJUK.

SZEMÉLYI NÉLKÜL NEM ADUNK KI SEMMIT.

– Személyi? – kérdezte a férfi felhúzott szemöldökkel, és a lány válla felett elnézve a várakozókra szegezte a tekintetét.

Libby a férfi elé csúsztatta ausztrál útlevelét.

– Ezek szerint maga nem Willow Andrews?

– Willow az édesanyám – felelte Libby, miközben előhúzta zsebéből a születési anyakönyvi kivonata másolatát, és az üvegnek nyomta. – Ben Andrews pedig az apám volt.

– Az elhunyt?

A mennyezeti ventilátor pont ezt a pillanatot választotta, hogy abbahagyja a morgást, és több várakozó is Libby felé nézett. Az elhunyt? Mintha valami gúzsba kötötte volna a szívét, és ismerős fájdalom bugyogott fel valahonnan mélyről. Rengetegszer érezte már ezt az évek során: apák napján, az apja halála évfordulóján, vagy amikor a barátai az apjukkal töltött kínos pillanatokról meséltek, mintha nem lenne már az is örömteli, hogy él az apjuk.

– Igen – vágta rá gyorsan.

– Tessék?

– Azt mondtam, igen.

Alig egy nappal korábban, a Londoni Közlekedési Múzeum hatalmas kupolája alatt kerítette hatalmába ugyanez az érzés az apró tábla előtt állva. Nem közölt többet, mint amennyit már amúgy is tudott, de itt, Londonban olvasva ezeket a szavakat, nem pedig a világ másik felén, annyira más volt, hogy alig tudott nyelni.

A Moorgate állomáson bekövetkezett metrószerencsétlenség – állt a táblán – a londoni metró legsúlyosabb, békeidőben történt katasztrófája volt. 1975. február 28-án, reggel 8 óra 46 perckor negyvenhárman veszítették életüket, miután a szerelvény túlfutott a Moorgate állomáson, a Northern City Line akkori végállomásán.

Ott állt az apja neve, mindjárt a lista tetején. A férfié, aki azelőtt magára hagyta, hogy az élete elkezdődött volna, mégis hiányzott neki, azzal együtt, ami velük történhetett volna. A múzeumból elsétált a Moorgate állomásig, csak hogy csúcsforgalomban figyelje a Britannic House kijáratán kiáramló, boldog tudatlanságban élő emberek tömegét, akik mit sem tudtak a harminc évvel korábban történt szerencsétlenségről. A látványtól ösztönösen felkavarodott a gyomra, és sajnálkozva azt kívánta, bárcsak még mindig Tasmaniában lenne, a kis sorházi lakásban, megbízhatatlan lakótársaival, kilátástalan, nem szeretem munkákat végezve. Hirtelen végtelenül magányosnak érezte magát, és arra gondolt, az anyjának talán mindvégig igaza volt: bár kis szigetük a világ végén terült el, minden megvan benne, amire az ember csak vágyhat. Felesleges Európába menni, fejtette ki Willow piros keretes szemüvege mögül, miközben olasz kávét szürcsölt a hamis francia kávézóban, mivel „Európa jön el hozzánk”.

A férfi átcsúsztatta az iratokat a nyíláson.

– Kizárólag az édesanyja veheti át az elhunyt személyes tárgyait.

– De hát már harminc éve…

– Előírás.

– A levélben az áll…

– Hölgyem, mindkét levél Willow Andrewsnak szól.

– De hát ő Tasmaniában van. Nem ülhet csak úgy repülőre, hogy személyesen vegye át őket. – Ez nem volt teljesen igaz. – Most akkor mihez kezdjek?

– Az nem az én gondom.

Libby A SZEMÉLYZETTEL VALÓ GOROMBÁSKODÁST NEM TOLERÁLJUK táblára pillantott. Vett egy reszketeg lélegzetet, és tovább próbálkozott.

– Kérem, én…

Az ügyintéző egy újabb szabályt tartalmazó papírt nyomott az üveghez. MÁS NEVÉBEN ORVOSI IGAZOLÁS VAGY HALOTTI BIZONYÍTVÁNY BEMUTATÁSÁVAL JÁRHAT EL.

Anyám beteg, futott át Libby agyán, de ez nyilván hazugság lett volna. Az anyja makkegészséges. Erős. Olyan erő volt benne, amelyet Libby nem örökölt tőle, ahogy egyéb tulajdonságait sem.

– Következő!

A tizennégyes türelmetlenül lökte félre. Könnyek szöktek Libby szemébe, és lábának engedelmeskedve kisétált a váróteremből, fel a lépcsőn, ki az eső áztatta utcára. A bejárati ajtónak vetette a hátát, és úgy érezte, megszakad a szíve. Az ujjait bámulta: szinte látta, ahogy a lehetőség kicsúszik a keze közül, pedig az utóbbi hónapokban, amióta elhatározta, hogy Londonba költözik, annyira valóságosnak tűnt, hogy kaphat valamit az édesapjából, akit sosem ismert.

Könnyei a kabátjára potyogtak, és a fekete szövetről az eső áztatta járdára gurultak. Az ajkába harapott, próbálta megállítani az áradatot, de túl sok volt már ez az egész. Szánalmasnak érezte magát, végtelenül szánalmasnak. Egy lelketlen hivatalnok fölébe kerekedett, ő pedig szokás szerint hagyta.

Szipogva fordult a fal felé, elrejtve arcát a járókelők elől. Vissza kellene mennie, hogy beszéljen az igazgatóval. Hűhót kellene csapnia. De nem fog. Ehelyett jámboran visszamegy a nénikéi lakására, és azon tűnődik majd, mégis mi a fenét képzelt, és ugyan miért ragaszkodik ennyire ahhoz, hogy visszakapja az apja holmiját. Elvégre, saját magából kiindulva, az apja irattáskájában legfeljebb néhány régi nyugta, egy fél csomag rágógumi és némi koszos apró lehet, szűkösebb napokra. Ennek ellenére szerette volna megkapni. Olyan nagy szégyen ezt bevallani?

– Minden rendben, kedves? – kérdezte egy alacsony nő, aki mintha a semmiből bukkant volna fel, hamvas ősz haja csak úgy világított a komor utcán. – Csak mert egy középület lépcsőjén sírdogál. Komoly vétség, tudja? – Az asszony kedvesen mosolygott, jelezve, hogy csak viccel.

Libby letörölte elmosódott szemfestékét.

– Minden rendben. Jól vagyok. Köszönöm – szabadkozott, és arrébb lépett. – Sajnálom.

– Nem kell bocsánatot kérnie, kedves. Minél később kell visszaülnöm az asztalomhoz, annál jobb.

Libby elmosolyodott, szúrt a szeme, és mélyen a zsebébe túrt, zsebkendő után kutatva, de csak három nyugtát talált, London turistatérképét és az iratokat, amelyeket alig öt perccel korábban adott oda az ügyintézőnek.

Az asszony megpillantotta a leveleket. Bólintott, kinyitotta a táskáját, és előhúzott belőle egy hófehér vászon zsebkendőt.

– A szemfestéke – mondta.

– Ó, nem tehetem!

– Van másik.

Libby végül hálásan elfogadta, és megtörölte a szemét.

– Köszönöm.

Csendben figyelték, ahogy a fekete esernyők tovahullámoznak a szakadó esőben.

– Eláll valaha az eső? – szólalt meg végül az asszony, és Libby halványan elmosolyodott. Az angolok és az időjárás. – Nagyon fárasztó, nem igaz, szívem? És rengeteg még a munka, amivel végezni kell az ünnepek előtt. Egyáltalán nem tesz jót az ember hangulatának, nem igaz?

– Tényleg jól vagyok. Csak egy kicsit elbizonytalanodtam. – Libby valamiféle kifogás után kutatott. – Új város, meg minden. – Tulajdonképpen jót tenne neki, ha most túl sok munkája lenne. Jövő héten el is kezd állást keresni; ausztrál dollárban lévő megtakarításai nem álltak valami jól a fonttal szemben.

Az asszony újra a levelekre pillantott.

– Lehet, hogy tévedek, de… gyanítom, hogy belefutott a hírhedt „A komputer azt mondja, nem lehet” ügyintézőbe. – Valahová a zárt üvegajtón túlra mutatott. – Mi volt a gond? Túl gyűröttnek találta az igénylőlevelet? Rémes egy alak.

Kinyílt az ajtó, és a tizennégyes számú ügyfél lépett ki rajta üres kézzel, dühös arccal.

– Nos? – húzta fel az asszony kérdőn a szemöldökét. Harminc centivel lehetett alacsonyabb Libbynél, aki maga is alacsonyabb volt az átlagnál.

– Szerettem volna kikérni valamit a halottkémi raktárból – vallotta be Libby. – Ragaszkodnom kellett volna hozzá, de egyszerűen… nem tudtam. Édesanyám nevére szól. De ő Tasmaniában él.

– Á, Tasmania! – csillant fel az asszony szeme. – A férjemmel szerettünk volna odautazni nászútra. De akkoriban nagyon messze volt.

Libby tőle szokatlan módon elvigyorodott.

– Még mindig messze van.

Az asszony bólintott.

– Hadd találjam ki: „A komputer azt mondja: nem” ragaszkodott az orvosi igazoláshoz? – Lemondóan sóhajtott, mint aki tisztában van az ügymenettel. – Tudja bizonyítani, hogy az anyja lánya?

Libby szíve nagyot dobbant.

– Igen…

– Biztos benne?

– Tökéletesen.

– Akkor jöjjön, vessünk egy pillantást azokra a papírokra, és nézzük meg, mit tehetünk!

Az asszony egy kisebb irodába tessékelte Libbyt, amely szöges ellentéte volt a kinti váróteremnek. Girlandok lógtak a párkányról, és egy kis kávéfőzőből otthonos illat áradt.

Az asszony buzgón nyújtotta a kezét.

– Nos, mit hozott?

Miközben Libby átadta a leveleket, az útlevelét és a születési anyakönyvi kivonatát, a hangja elcsuklott a felcsillanó reménytől, és csak állt ott némán, kétségbeesetten.

– Egy iratokat és személyes tárgyakat tartalmazó irattáska.

Libby nyelt egyet. Közel volt, nagyon közel. Bármi van is abban a táskában, talán megtudja belőle, ki volt Ben Andrews. Ki volt valójában. Nem az a halvány árnyék, amit az anyja festett róla.

Az asszony kinyitotta Libby útlevelét, és megnézte a születési dátumát: 1975. augusztus.

– Huszonkilenc éves… – Összevetette a születési anyakönyvi kivonattal, majd alaposan szemügyre vette a fotót. – Nem is ismerte az apját? – nézett fel. – Ó, micsoda szörnyűség!

– Hat hónappal a születésem előtt halt meg.

– Jaj, kedvesem! Micsoda tragédia! A London Wallnál dolgoztam akkoriban. A fél város ment vért adni, ahogy híre ment. Azonnal beálltam a sorba én is, elhiheti. Lent az állomáson műtötték szegény szerencsétleneket, tudta? Az ön apja is…

Libby a fejét rázta.

– Amennyire én tudom, azonnal meghalt.

A nő átnyújtotta az iratokat Libbynek, és gyengéden megpaskolta a kezét.

– Most pedig foglaljon ott helyet! Főzhetek egy kávét?

– Nem, köszönöm.

– Rendben. A 9462-es dobozról van szó, igaz?

Libby a homlokát ráncolta, és megnézte a levelekben szereplő hivatkozási számot – az egyik levelet 1975-ben küldték az anyja régi címére, a másikat pedig Libby bérelt lakására, alig hat hónappal ezelőtt. Mindkettőn ott állt nagy betűkkel: Willow Andrews saját kezébe.

– Nem csak… az édesanyám veheti át?

Az asszony megállt az ajtóban.

– Mintha azt mondta volna, hogy az édesanyja beteg.

– Nem, én…

– Biztos? De hát a saját szememmel láttam az orvosi igazolást, nem igaz? – vonta fel a szemöldökét az asszony, és alig észrevehetően bólintott.

Libby nem tudott hazudni, ezért inkább lesütötte a szemét, halványan elmosolyodott, és remélte, hogy csekély önbizalma nem veszi el tőle a második esélyt, amit kapott.

Egy órával később a 139-es busz, Libbyvel a fedélzetén, átkelt a Waterloo hídon; a maszatos üveg visszatükrözte a lány arcát, mintha cseppet sem érdekelné, és mintha elítélné, amiért olyasmit tett, amit az anyja minden bizonnyal nem helyeselne. Végtelen bűntudatot érzett, amiért becsapta az anyját, amiért ellopta a levelet, és hazudott neki londoni útja valódi okáról.

– Kihagysz egy évet? Nem késő ehhez egy kicsit?

– Sosem túl késő – vágta rá Libby határozottan, és e szavak hallatán az anyja elkapta a tekintetét.

Most azonban újabb érzések kerítették hatalmába, és kezdték elnyomni a bűntudatát. Ott feküdt az ölében apja ütött-kopott táskája, és remélte, hogy a tartalma választ ad arra, ki is volt valójában. A kedves ügyintéző irodájában ellenállt a késztetésnek, és nem nézett bele. Megkérdezte, hogy ott hagyhatja-e a dobozt, amiben eddig tárolták, a táska szíját átvetette a bal vállán, és az ajkába harapott.

– Nem tudom, hogy köszönhetném meg.

– Ugyan már. Nehogy megint elsírja magát!

– Tényleg az egész világot jelenti ez nekem.

Az asszony tiltakozón emelte fel a kezét.

– Nem kell semmit mondania, kedvesem. Ha nem segíthetünk hébe-hóba egymásnak, akkor mi értelme az egésznek? Most pedig menjen haza, otthon nyissa csak ki! A múlt feltárása olykor megterhelő. Sosem tudhatja, mit talál – mondta egy olyan ember meggyőződésével, aki már sok hasonló dolognak volt tanúja.

Ám amikor a busz megállt a forgalom miatt, Libby képtelen volt tovább türtőztetni magát. Épp csak belenéz. Egy pillantást vet a belsejébe. Egy pillantást a múltba. A saját múltjába, bizonyos értelemben. Bizsergő ujjakkal óvatosan kicsatolta a táskát, felemelte a fedelét, kiszabadítva az idő, a mellőzés és a bűntudat illatát, hogy olyasmit tegyen, amit nem lenne szabad. Mielőtt még lehunyhatta volna a szemét, elkaphatta volna a tekintetét, vagy meggondolhatta volna magát, belenézett a táska két nagy rekeszébe. Az egyikben mindenféle papírok és egy könyv lapult, míg a másikban csupa hétköznapi tárgyak: tollak, egy tasak Fisherman’s Friends mentolos cukorka és egy metrójegy, amitől Libby keze megremegett. Postai bélyegek a királynő arcmásával, egy köteg font (brit és ír) és egy útlevél. Libby szíve nagyot dobbant, miközben kivette ez utóbbit, kinyitotta, és szemben találta magát az apjával: néhány régi szemcsés fotóról már ismerte az arcvonásait. Miközben ujjával végigsimított a képen, Libby úgy érezte, az apja egyenesen őt nézi, aztán hirtelen megmerevedett, amikor észrevette, hogy egy fotó kandikál ki az útlevél lapjai közül. Vett egy mély levegőt, és kihúzta.

Anya.

Hát ott volt Willow Andrews, hatalmas, piros keretes szemüvegében és a hetvenes évekre jellemző bubifrizurájával, amelyhez makacsul ragaszkodott azóta is. Azonban valami nagyon furcsát fedezett fel az arcán: széles, boldog mosolyt. Egyik kezében egy kulcscsomót tartott, a másikkal pedig úgy ölelte Libby apját, mintha soha többé nem akarná elengedni. Olyan erős izgatottság áradt belőlük, hogy Libby a benne támadt fájó űr ellenére is elmosolyodott.

A szülei mögött egy pompás, deszkával burkolt, föderációs stílusú ház állt, az a fajta, amely Tasmania legrégebbi városi utcáit szegélyezi. Csakhogy ez a ház nem Launcestonban volt, ahol Libby tudomása szerint a szülei korábban éltek. Ezt fák vették körül, már-már fojtogatón. Hunyorogva nézte meg közelebbről is a képet, és furcsán ismerősnek érezte. A fotó jobb szélén egy torony meredt a magasba.

Megrázta a fejét, mire egy emlék bukkant fel az elméjében. Egy házról az esőerdőben. Egy égbe szökő toronyról. Rádöbbent, hogy ismeri ezt a helyet. Lassan megfordította a képet, és ott állt, fehéren, feketén.

Willow és Ben, Towerhurst. 1974.

Towerhurst! Járt már ott, egyetlenegyszer. Libby hirtelen két évtizedet ugrott vissza az időben, és megállapodott egy gyerekkori emléknél, amelyről kezdett felszállni a köd.

2. fejezet

AUSZTRÁLIA, TASMANIA NYUGATI PARTVIDÉKE,
TOWERHURST

1985. szeptember

Alig szálltak ki az autóból, de Libby haja máris a fejéhez tapadt. Élénkpiros kabát volt rajta, ami túl nagy volt rá, annak ellenére, hogy a címke szerint jónak kellett volna lennie egy tízéves kislányra.

– Mi ez a hely? – kérdezte az anyjához sompolyogva, aki egy nyikorgó tábla mellett várakozott, amely úgy tűnt, bármelyik pillanatban a mohával borított földre zuhanhat.

Towerhurst, állt a táblán.

– Gyere! – motyogta az anyja, és elindultak a kocsifelhajtón. Egész úton rosszkedvű volt, és Libby pontosan tudta, miért.

Az idős Mrs. Murphy reggel hétkor telefonált, hogy közölje, nem tud ma vigyázni Libbyre, hiába beszélték meg: az unokája bárányhimlős lett, és jobb, ha Libby nem megy a közelébe.

– Semmi gond – mondta anya kedvesen a telefonba, majd halkan helyére tette a kagylót, és pufogni kezdett: – Nem érünk rá – nézett az órájára –, muszáj lesz velem jönnöd. – Aztán megenyhült kissé, mintha hirtelen rádöbbent volna, hogy szörnyen gorombán viselkedett, és nem túl meggyőzően felemelte a hüvelykujját. – Jó móka lesz.

Órákon át autóztak keresztül az államon, egyik festői tájat a másik után hagyva maguk mögött. Eltűnt a száraz, bozótos erdő, amely Tasmania északi partján fekvő otthonukat körülvette, eltűntek a partot nyaldosó hullámok és a levegő sós illata. Minden kizöldült, végtelen smaragdzöld szőnyeg borította a dombokat, a szélben jószágok nehézkes szaga terjengett. Libby elaludt, nyitott könyvvel az ölében, és mire felébredt, az a Tasmania, amit ismert, eltűnt, és kietlen táj váltotta fel a helyét, ami akár a Holdon is lehetett volna.

– A nyugati parti bányavidék – mondta az anyja a kopár vidéken kanyargó utakon vezetve, ahol, mint mondta, évszázadokkal korábban vágták ki a fákat a réz után kutató telepesek.

A következő hegy után visszatért az erdő, de nem az, amelyet Libby is ismert: ez az égbe nyúlt, és sűrű volt, és szinte rálógott az útra. Ilyen bujának képzelte az Amazonast is, és legalább olyan idegennek tűnt számára. A keskeny út éles késként szelte át a növényzetet, és hamarosan megpillantották a szürke óceánt, aztán északra fordultak, és a partot követve a kátyúkkal szabdalt úton egy járhatatlan, felfelé kanyargó ösvényhez értek, a Towerhurst tábla mellé.

Csizmájuk cuppogott a sárban, ahogy elhaladtak a mindent elborító páfrányok és a csillogó levelű fák mellett. Folyóvíz vájta a mohás ösvényt. Miközben ugrándozva próbálta tartani a lépést, Libby elismételte, amit az anyja mondott neki néhány perccel korábban.

– Szóval, megmutatod a házat valakiknek?

– Igen.

– Miért?

– Mert meg akarják venni.

– Kitől?

Az anyja hirtelen vett egy nagy levegőt, és megállt. Libby nekiütközött.

– Anya?

Nem válaszolt.

– Anya?

– Egy… egy barátomnak segítek eladni Towerhurstöt. Még sosem jártam itt.

– Milyen barátodnak?

A fejük felett egy currawong csapott ki a lombok közül, és olyan közel repült el mellettük, hogy Libby látta, ahogy fényes, fekete szárnyáról leperegnek az esőcseppek. Csak ekkor vette észre, mi van mögötte, mi késztette megállásra az anyját.

Egy ház, amely alig látszott az ösvény tetején, és úgy nézett le rájuk, mint iskolaigazgató a diákjaira. Két hatalmas ablak nyílt a széles verandára, amely előreugró, összenőtt szemöldöknek tűnt a figyelő szemek felett, a deszkaburkolat pedig megvetemedett az idő során. A háznak azonban nem ez a része volt figyelemre méltó, nem is az emelet, ahol négy ablak állt őrt sorban. Az „iskolaigazgató” mintha kalapot hordott volna: egy magas, hatszögletű torony – minden oldalán egyetlen kerek ablakkal – emelkedett az erdő lombja fölé.

– Mi ez a hely?

– Örökség – felelte az anyja halkan.

Mielőtt Libby megkérdezhette volna, hogy ez mit jelent, dübörgő hang hasított az eső monoton zúgásába. Mögöttük egy autó kapaszkodott felfelé a meredek ösvényen, kerekei alig találtak tapadó felületet a sárban. Megállt mellettük, a sofőr letekerte az ablakot, és vigyorogva hajolt ki rajta.

– Maga Willow?

– Igen.

A férfi odanyújtotta hatalmas tenyerét.

– ’napot – köszönt, és leállította a motort. A hirtelen támadt csendben az eső mintha hangosabban zúgott volna, a motorháztetőre hulló cseppek sziszegve azonnal gőzzé váltak. – Denny vagyok, ő pedig Jess – dőlt hátra, felfedve a mellette ülő, barna kontyot viselő, törékeny nőt. Jess intett, és rájuk kacsintott; különös szeme volt: az egyik kék, a másik barna.

Libby anyja erőtlenül elmosolyodott.

– Nem a legjobb nap a nézelődésre.

– Legalább… hiteles – felelte Denny. – Nem az időjárás vonzott minket Tasmania nyugati partvidékére!

– Nem – értett egyet Libby anyja, miközben a kulcsok után kotorászott a zsebében.

A zár beragadt, de egy erőteljes lökéssel sikerült résnyire nyitni az ajtót. Willow megtorpant, miután sorban egymás után beléptek, Libby pedig Denny és Jess közé szorult, és hunyorogva nézett körül a homályos helyiségben.

Rendetlenség volt: a padlón törmelék hevert, a festmények ferdén lógtak a falon, az emeletre vezető lépcsőt finom penészréteg borította.

– Úgy tűnik, látogatója volt – jegyezte meg Denny, lábával arrébb kotorva egy kupac ürüléket. – Vagy több…

Miután nem érkezett válasz, Libby megfordult, és homlokát ráncolva nézett az anyjára: Willow meredten állt az ajtóban, a szeme tágra nyílt, a kezét összekulcsolta. Aztán egyszer csak kisimultak az arcvonásai, és belépett a házba.

A szobák többsége hasonló állapotban volt; oposszumok költöztek be, és sajátították ki a házat. Az ablakok azonban érintetlenek voltak, és az épület száraznak tűnt, vagy legalábbis elég száraznak; Libby hallotta, hogy Denny ezt suttogta Jessnek.

Körbenéztek a földszinten, majd az emeleten. Rengeteg szoba volt, több mint egy tucat, szellős folyosók kötötték össze őket, amelyek a lenyűgöző aranybarna lépcsőbe torkolltak.

– Huoni fenyő – dünnyögte Denny Jessnek, és alig tudta elrejteni izgatottságát, miközben a korlát alatt megkarcolta a fát.

Az emeleti folyosó végét egy furcsa ajtó zárta le. Szabályos kör alakja volt, majdnem olyan széles, mint a folyosó. Denny füttyentett, amikor meglátta.

Libby anyja megállt, elállva az utat.

– Nem tudom, milyen állapotban van a torony.

– Ha olyan, mint a ház többi része – vonta meg a vállát Denny –, akkor rendben lesz.

– Veszélyes lehet. Hívnunk kellene egy szakembert, hogy megnézze… amennyiben komolyan gondolják a vásárlást.

Jess Dennyre nézett. A férfi bólintott.

– Komolyan gondoljuk.

– De hát még csak most érkeztek.

– Nem számít… – Denny végigsimította az ajtót. – Mintha A hobbitból maradt volna itt – nevetett Jessre.

Libby anyja nem volt elragadtatva az ötlettől.

– Több mint egy évtizede senki sem járt a toronyban. Hívok egy mérnököt, aztán felmehetünk.

– Vicces, hogy ezt mondja – szólalt meg Jess, és kacsintott. – Véletlenül mérnök vagyok. Nem említettem?

– Nem, nem említette.

Csak az eső kopogása hallatszott a tetőn, tompán visszhangzott a folyosón.

– Nézze, Willow – kezdte Denny –, nem kenyerünk a játszma. A feleségemmel imádjuk ezt a házat. Pont ilyet keresünk. – Jess keze köré kulcsolta a kezét. – Pontosan erre van szükségünk, hogy kitöltse az életünket.

Libby figyelte, ahogy egymásra néznek: csendben, szomorúan. Olyanformán, amit csak a felnőttek érthettek.

Libby anyja megenyhülve bólintott.

– Tudjuk, mi történt itt. Olvastuk a könyvtár archívumában. Ne aggódjon, minket nem zavar. Tud valamit a holt…

– Nem – szakította félbe Willow, és Libbyhez fordult. – Jobb lenne, ha a nappaliban várakoznál, kicsim.

– De én fel akarok menni a toronyba.

– Majd máskor megnézheted. – Az anyja letérdelt elé, és még mindig azzal a lágy tekintettel az arcán folytatta: – És amikor azt mondom, hogy várj a nappaliban, komolyan is gondolom. Nehogy, ismétlem, nehogy kimenj! Csak bőrig áznál. – Megtapogatta a Libby vállán lógó hátizsákot. – Nálad van a könyved?

Libby bólintott, megfordult, és elindult lefelé. A lépcső tetején aztán megállt egy pillanatra, hallgatta, ahogy nyikorogva kinyílik a torony ajtaja, majd Denny és Jess ámuldozva elindulnak felfelé.

A nappaliban nem volt hová leülni. A kanapé, amely valaha mélybordó lehetett, rózsaszínnek tetszett a rátelepedett penész alatt. A tapéta, mint levedlett kígyóbőr, hevert Libby lába előtt, a falon pedig ausztrál életképeket megjelenítő, sötét festmények függtek: helyőrségi városok hatalmas nyílt síkságok közepén, amely annyira különbözött a kinti tájtól.

A kandallóban még ott volt a tűzgyújtáshoz bekészített farakás, Libby kihúzott belőle egy darab gyűrött újságpapírt, és kisimította. The Examiner. A launcestoni helyi lap, 1975. januári száma.

A nappalinak két hatalmas ablaka volt. Az egyik a szoba túlsó végében, ahol az esőerdő olyan közel merészkedett, hogy már az ablaküveget súrolta, a másik pedig a verandára nézett. Elállt az eső, és finom pára lebegett a kocsifelhajtón, nedves ölelésbe zárva Denny és Jess kocsiját. Odabent most csend volt, az eső már nem kopogott a tetőn, de kint feléledt a világ, és csak úgy zengett az ismeretlen madarak énekétől.

Hirtelen mintha moccant volna valami. A kis teherautó mellett, aztán eltűnt. Majd megint ott volt. Egy kicsi, vöröses valami, akkora, mint egy kutya.

Aztán elszaladt.

Libby követte. Kiosont a házból, résnyire nyitva hagyta az ajtót. Végigszaladt a fából épült verandán, le a kőlépcsőn, el az autó mellett egészen a ház végéig, ahol megállt egy pillanatra. Az esőerdőbe vezető ösvényt egy kőből épült, boltíves átjáró szegélyezte, szabályos kör alakú, akárcsak a toronyba vezető ajtó.

Libby közelebb lépett. Félt átmenni alatta – mi van, ha leomlik? Abban a pillanatban, hogy kinyújtotta a kezét, hogy megtapogassa, mennyire stabil, a lába egy kemény dologba ütközött, ami a vastag moharéteg alatt rejtőzött. Letérdelt, félrehúzta a csuromvizes növényzetet, amely mögött egy kicsi, faragott kő lapult, vésett felirattal az elején.

Örökké szeretünk. Sosem feledünk.

Nem tudta biztosan, mit jelent, de a kő gyönyörű volt; lila és zöld örvényeket fedezett fel benne, még sosem látott hasonlót. Felállt, lesöpörte a térdét, és még egyszer szemügyre vette a boltíves átjárót. Párafoszlányok gomolyogtak át rajta, és hívogatón tekeregtek a túloldalon, mintha csak át akarnák csalogatni. Előtte a sáros ösvényt állati lábnyomok pettyezték. Wallaby vagy más kis termetű kenguru hosszúkás nyomai, Libby tanult róluk az iskolában. Bátortalan léptekkel követni kezdte őket; nagy levegőt véve áthaladt a hold alakú boltív alatt, és eltűnt az esőerdőben.

Már azelőtt hallotta a vízesést, hogy megpillantotta volna: erős zúgás töltötte be a levegőt, és egyre hangosabb lett, ahogy Libby haladt előre az ösvényen, míg egyszer csak elérte. Széles, négyembernyi magasságból alázúduló cserszínű víztömeg, amely könnyedén siklott az alatta elterülő kerek medencébe. Libby lehajolt, belemerítette tenyerét a vízbe, és hagyta tovafolyni.

Keskeny ösvény húzódott a medence szélén a sötét színű kőbe vájva, és Libby karjával egyensúlyozva ment tovább rajta. Lassan araszolt be a vízesés mögé, ahová a kis ösvény vezette.

Libby általában szót fogadott az anyjának, de a kis, barlangszerű mélyedésben állva, ahogy a lezúduló víztömeg átláthatatlan üveget képzett a bejárata előtt, úgy érezte, megérte a kis lázadása. Ez egy igazi királyság volt. Leült, fejét a sziklának támasztotta, hogy jobban érezze a morajlást.

Aztán valami furcsát vett észre; egy egyenes perem húzódott a feje felett, ami kirítt a természet alkotta környezetből. Lábujjhegyre állt, felnyúlt a félhomályban épp csak kivehető párkányra, és egy kicsi, kék-piros, rozsdafoltokkal tarkított kekszesdobozt fedezett fel. Arnott’s, hirdette a felirat. Jól ismerte ezt a márkát. Ahogy minden ausztrál. Az anyja a krémmel töltött Monte Carlo kekszüket szerette, amit a teájába mártogatva majszolt festés közben. Libby megrázta a dobozt: tompán zörgött.

Nagyot dobbant a szíve.

Valami volt benne.

Amikor előbukkant az esőerdőből, még mindig izgatottan a felfedezése miatt, az anyja felkapta, és olyan erősen ölelte magához, hogy még a kabátján keresztül is érezte a szívverését, ám ahogy elengedte, abba is maradt, mintha csak képzelte volna.

Az anyja letette, letérdelt hozzá, és mérhetetlen dühvel fürkészte az arcát.

– Hol voltál? – A szemöldöke olyan magasra szökött a homlokán, mintha csak menekülni próbálna. Legszívesebben Libby is ezt tette volna. – Mondtam, hogy a nappaliban várj.

– Mintha láttam volna valamit… valamilyen lényt… Elszaladt. Én csak meg akartam nézni… – harapta el a mondatot. – Sajnálom…

Jess bukkant elő a házból.

– Hála istennek! – mondta, és egy pillanattal később Denny kiáltott ki a torony egyik ablakából. A kerek ablakszárny kicsapódott, és bizonytalanul lógott a levegőben.

– Nem látok semmit a… – elhallgatott, amikor észrevette, hogy hárman állnak lent. – Jól van – nyugtázta, és eltűnt a szemük elől.

– Nagyon ránk ijesztettél, kedvesem. Hosszú időre elvesztél – mondta Jess Libby anyja mellé térdelve.

Libby megesküdött volna rá, hogy csak egy pillanatra tűnt el.

– Találtam egy vízesést.

– Egy vízesést, valóban? Csodásan hangzik – lelkendezett Jess, de Willow pillantására gyorsan lehervadt a mosolya. – Ettől függetlenül nem lett volna szabad csak úgy eltűnnöd. Az esőerdő nem biztonságos.

– Miért nem?

A két nő zavartan nézett egymásra, majd Jess az ajtóban megjelenő Dennyhez sietett, és halkan pusmogni kezdtek a ház rejtett jellegzetességeire mutogatva.

Később, a kocsi felé menet Libby megkérdezte az anyját.

– Tetszett nekik?

– Tessék? – Willow némán lépkedett a kocsifelhajtón.

– Jessnek és Dennynek. A ház.

Libby anyja bólintott, és kinyitotta a hátsó ajtót.

– Szállj be! – utasította a lányát.

Libby engedelmeskedett, korábbi lázadása olyan gyorsan elillant, mint a fény körülöttük. Letekerte az ablakot, és kihajolt, hogy még egy utolsót szippantson a friss erdei levegőből. Az édes, párás levegőből. Tetszett neki, azt kívánta, bárcsak maradhatnának.

– Hová mész?

– Vécészünet – felelte az anyja egy fa mögé lépve. – Hosszú az út hazáig.

Mihelyt Willow eltűnt a szeme elől, Libby hátranyúlt az ülésen. A hátizsákja mélyére rejtve, száraz pulóverébe csomagolva ott volt a kis fémdoboz.

Felemelte a fedelét, és ellenőrizte a már ismerős tartalmát: Banjo Paterson A Havas-folyó lovasa című versének egy rongyos példánya, egy légipostai papírra írt ballada, egy nehéz medál elszíneződött ezüstláncon és valamilyen préselt virág volt benne, amelyet két üveglap közé szorítottak, és ragasztószalaggal rögzítettek.

Kintről öklendezés hangja hallatszott, majd egyszer csak felbukkant az anyja; a szeme vörös és duzzadt volt.

– Biztos rosszat ettem – mondta beszállva az autóba, és becsatolta a biztonsági övét. Sóhajtva elfordította a kulcsot, és a motor vonakodva életre kelt.

Libby eltüntette a fémdobozt, ne legyen szem előtt. De továbbra is ott motoszkált az elméjében. És nem is tüntette el teljesen. Egy tárgy hiányzott belőle. A medál – a róka a kék színű kővel a szeme helyén – ott lapult a tenyerében, és miközben hazafelé tartottak, hüvelykujjával végigsimította hűvös kontúrjait, próbálta kitalálni, honnan származhatott, és vajon kié lehetett.

3. fejezet

LONDON, GROSVENOR SQUARE

1939. július

Hatvanöt évvel a levél előtt…

A rókát ábrázoló medál a csillogó lánccal együtt Grace Grey tenyerébe pottyant a dobozból. Annyira váratlanul érte az ajándék, hogy csak bámult rá, egészen addig, míg az anyja forgatni nem kezdte a szemét, jelezve, hogy pontosan erre a reakcióra számított. Olyan unalmas teremtés, jelentette ki alig egy hete Grace feje felett, az éppen jól szórakozó barátainak.

Grace elmosolyodott, de az anyja már nem nézett rá. Különben is, nem arról volt szó, hogy Grace ne örült volna az ajándéknak, inkább arról, hogy mivel két egyforma nyaklánc volt, már csak feleolyan különlegesnek tűnt az övé.

– Köszönöm – mondta a másik, kellően hálás megajándékozott, aki Grace-t fogja gardírozni a hosszú tasmaniai úton. Rose Munro felemelte a medálját, mire a benne lévő zafír visszakacsintott rá a napsütésben, ami egyáltalán nem volt meglepő; Rose pontosan az a fajta fiatal nő volt, aki kacsintásokat és sóvár pillantásokat váltott ki az emberekből. Maga volt a fizikai tökéletesség minden tekintetben.

– A lánc ugyan ezüst, lányok, a rókamedálok azonban platinából vannak. – Edeline Grey kivette Rose kezéből a nyakláncot, és gyengéden a nyakába akasztotta. – Sosem fognak megfakulni. Örökké olyan gyönyörűek lesznek, mint azon a napon, amikor elkészítették őket.

– Mindig magára fog emlékeztetni – mondta Rose szeretettel, ahogy mindig is beszélt Edeline-nel, mintha bizony Edeline lett volna az anyja, nem pedig a házvezetőnő, Molly Munro. Grace látta az alacsony, kerekded Mollyt, amint a bejárati ajtó mellett állva, messziről figyelte a jelenetet, mintha kívülálló lenne, és semmi köze nem lenne a búcsúhoz. Grace bátortalanul intett neki, amire Molly egy meleg mosollyal válaszolt.

Valójában Molly lett volna az, aki megérdemelte volna ezt az ajándékot, nem pedig Rose. A házvezetőnő már jóval azelőtt a Foxton családnál dolgozott, hogy Edeline-ből Grey lett, és úgy tűnik, jóban-rosszban kitartott mellette. Grace nem tudta, anyja életének melyik része volt jó, és melyik rossz, bár gyanította, hogy a Kingston Greyjel kötött házassága lehetett az egyik, az ő születése pedig a másik.

Nem merte elmondani Edeline-nek, mennyire aggódik, hogy el kell hagynia Angliát, de úgy tűnt, Molly megértette. Mintha teljesen megszokott dolog lett volna a világ másik felére utazni, és három nap bőven elég lett volna ahhoz, hogy az ember elfogadja, addigi élete teljesen a feje tetejére állt.

– Ez egy nagy kaland! – mondta, miután Edeline hűvösen közölte a hírt, aztán rögtön el is ment valamelyik kedvenc politikai gyűlésére, a házvezetőnőre testálva a kellemetlenségek kezelését.

– A saját biztonságod érdekében történik, Grace – vigasztalta Molly. – És Marcus bácsikád igazán remek ember. Ismertem őt, tudtad? Még előtte.

Mi előtt?, szerette volna Grace kérdezni, de Molly vidám hangon folytatta, mintha ő maga is szeretett volna részt venni ebben a „nagy kalandban”.

– És Ausztráliába mégy! Méghozzá Tasmaniába! Van Diemen-földre. Fegyencek. Kenguruk, erszényesfarkasok…

Grace szorongva tördelte a kezét. A gondolatra, hogy át kell hajóznia a világ másik végébe, hogy sosem látott Marcus bácsikájával és ausztrál feleségével, Olive-val éljen, felkavarodott a gyomra. Akár egyedül is mehetett volna; nem valószínű, hogy Rose kedvesebb lesz vele Tasmaniában, mint Londonban volt. De a világ körös-körül háborúra készülődött, és elkerülhetetlen volt, hogy Grace-t, aki sosem volt képes kiállni magáért, végül magával sodorják az események.

– Minden rendben lesz, kedvesem – tette még hozzá Molly, és tekintete Grace összekulcsolt ujjaira tévedt. – Mindannyiunknak új dolgokkal kell megbirkóznunk, bármit is sodor elénk az élet.

Ám, miközben csapatszállító vonatok masíroztak keresztül egész Európán, addig a város nagy része mintha szándékosan, vagy tudatlanságból, nem vett volna róla tudomást. A londoniak élvezték a nyarat, ittak és táncoltak, szerelmesek feküdtek hanyatt a fűben a tikkadt városi parkokban, úgy néztek az égre, mintha mindig üres lenne, és elfordították a fejüket, amikor a léggömbzárak eltakarták előlük a napot.

– Hát nem értik, mi fog történni? – kérdezte Edeline-től Rose (aki szakértőnek tartotta magát politikai kérdésekben) két nappal korábban. – Mi bajuk van?

Annak ellenére, hogy Grace általában nem értett egyet azzal, amit gardedámja mondott, el kellett ismernie, hogy az amerikai nagykövetség előtt nyugodtan elhaladó taxik és a közeli kocsmából kiszűrődő halk nevetés a normalitás megtévesztő látszatát keltették, miközben a háború mindenki szerint elkerülhetetlen volt. Nem volt ez másként most sem: miközben a katonák légvédelmi ágyút szereltek össze a téren, három diáklány vihogott boldogan az utcán. Grace szíve összeszorult, de nem az ágyút, hanem a lányokat látva. Ezek az iskolás lányok a bennfentes vicceikkel és a lobogó hajukkal sosem fogadták volna őt maguk közé. Talán áldás volt, hogy otthon tanult. Végtére is vézna és csúnya volt, és nem különösebben eszes. Egyáltalán nem hasonlított magas, elegáns anyjára, akinek szőke haja tökéletes arcot keretezett. Vagy Rose-ra, aki beragyogta a házat, míg Grace színtelen arcát nézve Edeline barátai azt kérdezgették, mi baja, és van-e bármi remény a jövőjét tekintve.

A tér túloldalán kinyílt egy ablak, és egy fiatal lány nézett ki rajta aggodalmasan – és lopva, gondolta Grace –, majd jobbra-balra tekintve felmérte az utcát. Elizabeth Winman volt az, akinek Grace azért tudta a nevét, mert a lány apja kormányhivatalnok volt, és Edeline találkozott az anyjával valamilyen társasági eseményen, amellyel Winmanék minden jel szerint átlépték a határt.

– Csak bérlik a lakást. A Parlament fizeti nekik – jegyezte meg egyszer az anyja. – Messze a rangjuk fölé emelkedtek.

Grace azonban mindig is úgy gondolta, hogy Winmanék elég elégedettnek látszanak. Nem jobb egy bérelt lakásban szorongani boldogan, mint egy hatalmas házban élni, amelyet sosem fog megtölteni a szeretet?

Amikor Elizabeth észrevette a Grey-ház előtti kis csoportosulást, odaintett nekik, mire Grace szíve nagyot dobbant, ám mielőtt még viszonozhatta volna a kedves gesztust, Rose arrébb lökte, és odakiáltott búcsúzóul. Ha Grace így viselkedett volna, Edeline haragosan összevonta volna a szemöldökét, de most csak ujjával csettintett a sofőrnek, emlékeztette őket, hogy ketyeg az óra, és a Liverpoolból induló hajó nem fogja megvárni őket.

Így hát a lányok, akik között öt év korkülönbség volt, beszálltak az autóba, és búcsút intettek saját anyjuknak: az alacsony, kedves Molly Munrónak, aki őszintén mosolygott Grace-re, és a magas, elegáns, komor Edeline-nek. Se Grace, se Rose apja nem volt jelen, de csak Rose apjának volt mentsége, tekintve, hogy meghalt, és eltemették, Grace apjáról azonban nem volt elmondható ugyanez. Grace eltűnődött egy pillanatra, mikor láthatja legközelebb a Grosvenor Square-t, és mennyit fog addig változni.

Amint az autó elindult, Elizabeth Winman megjelent a bejárati ajtóban, óvatosan kilépett az utcára, és – Grace legnagyobb meglepetésére – eltűnt egy árnyékos zugban, ahol egy egyenruhás férfi, talán egy tizennyolc éves fiú, magához ölelte. Grace tudta, hogy Elizabeth még csak tizenhét éves, vagyis két évvel idősebb nála. Mégis a kedvese tartotta a karjában, amitől Grace úgy érezte, elmegy mellette az élet. Annak ellenére, hogy szeptemberben betölti a tizenhatot, semmi nőies nem volt benne: olyan sovány volt, akár egy utcagyerek, bár annál kétségkívül jobban öltözködött, és olyan lapos, hogy akár fiúnak is hihették volna. Ami azt illeti, jobb lett volna, ha fiúnak születik, a szülei akkor talán szeretnék.

Míg Rose a válla felett figyelte, amint Edeline és Molly búcsút intenek, Grace Elizabethet és a kedvesét nézte: a fiú lehajolt, hogy megcsókolja, és mondott valamit, amivel megnevettette a lányt. Elizabeth bólintott, a fiú elindult, de addig fogták egymás kezét, míg a fiú annyira el nem távolodott, hogy szétváltak az ujjaik. Elizabeth tartotta magát, egészen addig, amíg a fiú el nem tűnt szem elől, akkor azonban leroskadt a lépcsőre az ajtó előtt, és reszketni kezdett a válla a zokogástól. Grace a markába zárta a nyakában lógó, rókát ábrázoló medált, és a szíve mélyén tudta, hogy sosem fog hasonló pillanatot átélni, mint amelynek tanúja volt éppen. Ahogy az autó kikanyarodott a Grosvenor Square-ről, és Grace maga mögött hagyta régi életét, azon tűnődött, milyen lehet szerelmesnek lenni, milyen, amikor elragad a hév, milyen epekedni egy másik ember után, tudva, hogy csak akkor lehet egész a szíved, ha újra vele lehetsz.

4. fejezet

LONDON, GROSVENOR SQUARE

2004. november

Libby szinte transzba esve állt a Grosvenor Square-i lakása ajtajához vezető lépcső alján. Nos, pontosabban nem a saját, hanem a nénikéi lakása előtt, amelyet nagylelkűen a rendelkezésére bocsátottak, amíg „meg nem veti a lábát” a városban. Apja táskája húzta a vállát, a remény és a bűntudat súlya nehezedett rá. Mindjárt felmegy, kitölt egy pohár bort, vesz egy nagy levegőt, és… és…. a gondolattól, hogy újra kinyitja a táskát, és megtud valamit a férfiról, akit sosem ismert, felkavarodott a gyomra. Egy titkot már fel is fedett, és a 139-es buszról leszállva keményen csapta arcul a felismerés: az anyja hazudott.

„Egy… barátomnak segítek eladni Towerhurstöt – mondta akkor, 1985-ben. – Még sosem jártam itt.”

Sosem jártam itt. Csakhogy a táskában Libby megdönthetetlen bizonyítékot talált ennek ellenkezőjére. 1974-ben – az apja halála előtti évben – a szülei minden kétséget kizáróan ott álltak ez előtt a különös ház előtt, és fülig ért a szájuk.

– Talán szellemet látott, kedvesem? – szólította meg egy idősebb asszony, aki szinte a semmiből tűnt fel mellette, és csak álltak ott mozdulatlanul a péntek esti forgatag közepén.

– Nem szellemet – válaszolta Libby –, inkább csak egy emléket.

– Túl fiatal ahhoz, hogy a múltban éljen.

Ez igaz volt, ennek ellenére Libby néha úgy érezte, csak ott él.

– Nos, ne ácsorogjon ott! – mondta Miss Winman, Libby nyolcvankét éves szomszédja, miközben a karját nyújtotta. – Inkább tegye magát hasznossá, és segítsen fel a lépcsőn!

Egy órával később egy pohár borral a kezében az ablaknál állva Libby már nem a Grosvenor Square-t látta maga előtt, hanem Towerhurstöt, és az anyjával tett különös utazásuk most élénken kavargott benne. A nedves föld illata, a currawong rikoltása a feje felett, a fény a vízesés mögött.

Lerakta érintetlen poharát, a hálószobába sietett, és elővette azt a fadobozt, amelyet tíz nappal korábban csomagolt be Tasmaniában. Már tíz napja? Hová tűnt az idő? Mennyi időbe telik, míg munkát és lakást talál, és lesz élete?

„Engedd el a múltat – mondta az anyja, amikor az utazás reggelén észrevette a cipősdobozt a lánya nyitva hagyott bőröndjében. – Hagyd itt.”

De Libby sosem lenne erre képes, sem a szó szoros, sem átvitt értelmében, és nagyot sóhajtott, miközben kihúzta a dobozt az ágya alól, és felnyitotta a fedelét.

Az emlékdoboza volt, ahol életének azokat a titkos részeit tartotta, amelyeket mindig maga mellett akart tudni. Legfelül – mivel ezeket rendszeresen nézegette – Krish levelei voltak, akinek olyan kusza volt a kézírása, mintha alig várta volna, hogy elmondhasson mindent, amit szeretett volna. Libby az orrához emelte őket, hiába illant már el az illatuk réges-régen, és hiába törölte el az idő, amiről az emberek azt ígérték, enyhíti majd a fájdalmat. Gyengéden letette őket, és egyesével kivette a többi tárgyat a dobozból: színházjegycsonkokat, fényképeket, amelyekre nem mert rápillantani sem, egy bársonyba csomagolt karkötőt. A doboz alján megtalálta, amit keresett: a kis, kék-piros, helyenként rozsdás bádogdobozt, tetején az Arnott’s felirattal. Kinyitotta, és szemügyre vette a benne lévő négy tárgyat: a két verset, a nyakláncot a rókamedállal és az üveglapok közé préselt hangát.

Kezébe vette az első verset, és óvatosan kihajtogatta a gépelt lapokat.

Mozgolódtak a farmon, mert hírét vették,
Hogy az öreg Regret méncsikója elszelelt,
A vadlovak után rohant a bozótba – ezer fontot ért,
Így hát minden kiváló lovas megjelent…

A Havas-folyó lovasa volt az, Ausztrália kedvenc költőjének, Banjo Patersonnak 1890-ben írt verse, amely legalább annyira része volt nemzeti identitásuknak, mint a kenguruk, az eukaliptusz és a végtelen síkságok. Minden ausztrál gyerek megtanulta az iskolában, de Libby azon a napon olvasta el igazán, akkor ízlelte meg ritmusát, amikor átlépett az esőerdőbe vezető boltív alatt – amiről ma már tudja, hogy holdkapunak hívják –, és a vízesés mögé merészkedett. Libabőrös lett. Még most is, miközben az ágy előtt ül kinyújtott lábbal, hallja a tovasiető folyó hangját, és érzi a borzongást, ami akkor kerítette hatalmába, amikor rálelt erre a titkos királyságra.

Lerakta a verset, és felvette a hangaágat; a fény felé tartotta az üveglapot, és megnézte a tökéletes állapotban fennmaradt, fehér, harang alakú virágot. Gyerekként nem tudta, mi ez a növény – Tasmaniában invazív fajnak számított –, később azonban (mint oly sok minden mást) megismerte olvasmányaiból. Az a sok hősnő, akik lehangoltan bolyongtak a fenyéren, a hullámzó hangában fürdetve kezüket.

Kihajtogatta a másik verset, óvatosan simítva ki a vékony papírt. A címe – ironikus módon – A Joey folyó hölgye volt, és a ritmusa többé-kevésbé megegyezett Banjo Paterson versével, de egy egészen más történetet mesélt el: egy csapat fiúról szólt, akik megpróbálnak csókot lopni egy lánytól, csak hogy megnyerjenek egy fogadást. Hiányzott a szerző neve, Libby legnagyobb bánatára, mivel a költő olyan nagy gonddal vetette papírra: gyönyörű, dőlt betűkkel írta a szavakat, hosszan kunkorítva a g betűk szárát, és szépen kanyarítva az y-okat.

Óvatosan félretette a verset, és kezébe vette az utolsó tárgyat, felidézve a bűntudatot, amit a lopás (valóban lopás volt?) miatt érzett. Ahogy hazaértek Towerhurstből, a szobájába rohant, és a kis fémdobozt a tartalmával együtt az ágya alatt tartott emlékdobozába hajította – amelybe az anyja sosem nézett bele.

Felemelte a láncot, a medál szabadon lengedezett rajta, a róka zafírszeme megcsillant az olvasólámpa bágyadt fényében, és közel húsz év óta először a nyakába akasztotta. Meglepődött, milyen nehéz. A mellcsontjához nyomódott, mintha csak utat akart volna találni magának a szívéhez.

Tíz perccel később már a számítógép előtt ült, ujja az Enter gomb felett. A Skype szerint az anyja online volt, bár Ausztráliában kora reggel volt, és hamarosan bele fog merülni a munkába. Libby elutazása előtt egy hónappal Willow tanítani kezdett, amiről korábban azt mondta, hogy ő aztán soha. Mégis belevágott, és Ciara volt az első tanítványa: egy húszas évei közepén járó ír lány, aki baristaként dolgozott a helyi kávézóban. Amikor legutóbb bekukkantott a tanterembe – Willow műtermébe, a kert végében –, Ciara és az anyja nagyon úgy tűnt, hogy egy húron pendülnek, és valami számára ismeretlen viccen nevetnek. Valami akkor szíven ütötte Libbyt. Talán féltékenység, de az is lehet, hogy nem, mert amikor látta, hogy Ciara a boldogságtól kipirulva távozik, egy csepp keserűség sem volt benne. De irigy volt. Irigyelte, hogy Willow képes így nevetni valaki mással. És szomorú. Szomorú, amiért az anyja sosem volt ilyen önfeledt, amikor vele volt, amiért a jelenlétében nem tudott lazítani. Amiért sosem engedte el magát.

Megnyomta az Entert, és legnagyobb meglepetésére az anyja a második csengés után válaszolt. Ott volt előtte piros keretes szemüvegében, rövid, ősz bubifrizurájával, ami csak úgy ragyogott a konyhát elárasztó tasmaniai nyár napsütésében.

Öt perc alatt megbeszélték a Libby legutóbbi hívása óta eltelt hetet, a Temze partján tett sétáit, a látogatását a Viktória és Albert Múzeumban – a másik múzeumról és a kopott váróteremről azonban nem beszélt –, és most csend telepedett közéjük. Willow ezúttal nem kérdezett rá lánya társasági életére, és Libby kénytelen volt szembenézni a valósággal: a nyolcvanas éveiben járó szomszédja, Miss Winman volt az egyetlen ismerőse Londonban, amivel az anyja tökéletesen tisztában volt. Valóban ilyen kiszámítható lenne? Valahogy meglepte, hogy az anyja ilyen jól ismeri, annak ellenére, hogy a kapcsolatuk mindig olyan… gyakorlatiasnak tűnt. Gyakorlatias beszélgetések gyakorlatias dolgokról, ritkán érintettek mélyebb témákat. Főleg nem olyan mélyeket, mint amikről Libby beszélni akart.

Anya, elhoztam apa táskáját. Sajnálom.

Már ott volt a nyelve hegyén, majdnem kimondta, amikor Willow megszólalt.

– Ó! – mondta a bejárati ajtó felé intve, és széles mosoly terült el az arcán. – Ciara! Gyere be! A lányommal beszélek.

– Libbyvel, aki Londonban van? – szólalt meg Ciara imádnivaló ír kiejtéssel.

Willow bólintott, Libby szíve pedig nagyot dobbant. Eszébe se jutott, hogy az anyja beszél róla másoknak.

– Kétségkívül Londonban van, tetőtől talpig gyapjúban. Biztos papucs van a lábán!

Nevetés – kedves nevetés – hallatszott Ciara felől.

– Tudod, hogy szól a mondás. Akinek hideg a lába, annak meleg a szíve. – Motyogott valamit, hogy kimegy a mosdóba, és Libby hallotta, hogy csukódik az ajtó.

Libby félszegen levette fekete gyapjúsálját. A világ másik felén Willow hirtelen beszívta a levegőt, megdermedt, és mintha a képernyő is lefagyott volna.

– Honnan szerezted azt? – suttogta az anyja, miközben Libby hátradőlt, és végre feleszmélt. A nyaklánc. Elfelejtette, hogy még mindig a nyakában van. Mégis mi ütött belé, hogy felvette?

– Ezt? – Libby sosem tudott jól hazudni. – Én… találtam. Évekkel ezelőtt.

– Mikor? Hol?

– Akkor… amikor Towerhurstben jártunk…

A név hallatán Willow vett egy nagy levegőt.

– Még gyerekkoromban. Emlékszel?

Az anyja kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná érinteni a rókát ábrázoló medált, hogy a kezébe vegye, ide-oda forgassa, belenézzen zafírszemébe.

– Sajnálom. Szólnom kellett volna, hogy találtam valamit. De egyszerűen nem tűnt fontosnak, mivel annyira aggódtál, amikor eltűntem… – Elhallgatott, eszébe jutott, milyen bűntudata volt. – Tudod esetleg, kié lehetett a nyaklánc…

Megnyikordult az ajtó, az anyja arca pedig kisimult.

– Ciara – szólt a tanítványának –, gyere, kezdjük! – Bólintott búcsúzóul, és gyorsan megszakította a hívást; ezúttal tényleg megdermedt az arca, a képernyőre fagyott, fürkésző tekintete valahová a távolba révedt. A nyaklánc, úgy tűnik, felidézett egy emléket és a múltba repítette Willow Andrewst.