Lars Kepler

TÜKÖREMBER

Copyright © Lars Kepler, 2020

A mű eredeti címe: Spegelmannen

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Erdődy Andrea

ISBN 978-963-324-918-5 (papír)

ISBN 978-963-324-919-2 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1

Eleonor az osztályterem piszkos ablakán keresztül nézi, ahogy az erős szél fújja a port az út mentén, és hajlítgatja a fák és bokrok ágait. Olyan, mintha egy zavaros vizű, néma folyó hullámozna végig az iskola mellett.

Megszólal a csengő, és a diákok összeszedik a könyveiket és a jegyzeteiket. Eleonor feláll a padból, és követi a többieket az öltözőbe.

Az egyik osztálytársát, Jenny Lindet figyeli, aki a szekrénye előtt állva a kabátját gombolja. Arca és szőke haja tükröződik a horpadt bádogajtón. Jenny gyönyörű és olyan más, mint a többiek. Átható pillantásától Eleonor mindig zavarba jön, és elvörösödik.

Jennynek jó érzéke van a művészethez, fényképez, és a felső tagozaton ő az egyetlen, aki szokott olvasni. Múlt héten töltötte be a tizenhatot, és Eleonor felköszöntötte. Eleonor, aki nem elég csinos, és akit senki nem vesz észre. Ezzel ő maga is tisztában van, bár Jenny egyszer azt mondta, szeretne készíteni róla egy portrésorozatot. Ez edzés után történt, a zuhanyzóban.

Eleonor fogja a holmiját, és követi Jennyt a kijárat felé.

A szél szétfújja a homokot és az elmúlt őszről ottmaradt leveleket az iskolaudvaron. A kötél szaporán csapkodja a zászlórudat.

Amikor Jenny a kerékpártárolóhoz ér, megáll, és kiabálni kezd, idegesen mutogat valamit, majd elindul a biciklije nélkül. Eleonor szúrta ki a kerekét. Az volt a terve, hogy hazakíséri Jennyt, segít vinni a táskáját és hazatolni a kerékpárt. Akkor megint beszélgethetnek majd a portrésorozatról, és arról, hogy a fekete-fehér fotók olyanok, akár a fényszobrok.

Eleonor megfékezi szárnyra kapott képzeletét még az első csók megtörténte előtt, és követi Jennyt végig a sportpálya mellett.

Az étterem kerthelyisége üres. A fehér napernyők rezegnek a szélben.

Arra gondol, hogy ha siet, még utoléri Jennyt, ám inába száll a bátorsága. Úgy kétszáz méterrel lemarad mögötte a gyalogúton, amely párhuzamosan fut az Eriksbergsvägennel.

A felhők egymást kergetik a fenyőfák csúcsai fölött. Jenny szőke fürtjei szállnak a szélben, és amikor elhalad mellette egy zöld távolsági autóbusz, a légáramlat az egész haját az arcába söpri. A jármű nyomában megremeg a föld.

Maguk mögött hagyják az utolsó lakóházat is, és elmennek a cserkészek kertje mellett. Jenny átmegy az úton, és a túloldalon halad tovább. A napfény áttör a felhők közt, melyeknek árnyai a mezőre vetülnek.

Jenny egy gyönyörű villában lakik Forssjőben, a tó partján. Eleonor egyszer több mint egy órát állt a házuk előtt, mert megtalálta Jenny elveszett könyvét – amelyet ő maga rejtett el. Becsengetni azonban nem mert, így végül csak bedobta a postaládába.

Jenny megáll az egyik távvezeték alatt, rágyújt, azután továbbmegy. Ruhája egyik ujján a fényes gombok megcsillannak a napfényben.

Eleonor hallja, hogy a háta mögött egy nehéz jármű dübörög. Reng a föld, amikor a lengyel rendszámú kamion nagy sebességgel elhalad mellette.

A következő pillanatban megcsikordulnak a fékek, és a félpótkocsi lesodródik az útról. A kamion áthajt az út menti árkon, át a füves részen, rá a gyalogútra, és a sofőrnek végül épp Jenny háta mögött sikerül megállítania a súlyos járművet.

– Mi a fene! – kiált fel Jenny a távolból.

A pótkocsi tetején összegyűlhetett a víz, mert most lefelé csordogál róla, fényes csíkot húzva a koszos kék ponyván.

Kinyílik az ajtó, és a sofőr kiszáll. Fekete bőrkabátot visel, amelynek széles hátán egy különös szürke folt látható. Göndör hajfürtjei csaknem a válláig érnek. Hatalmas léptekkel megindul Jenny felé.

A motor még mindig jár, és a krómozott kipufogócsőből vékony füstcsík száll felfelé.

Eleonor megáll, és látja, hogy a sofőr lekever egy pofont Jennynek.

A kocsi ponyváját leszorító kötél néhány helyen kicsúszott a rögzítőfülekből, és a kiszabadult ponyvadarab most úgy lobog a szélben, hogy Eleonor nem látja tőle Jennyt.

– Hé! – kiált oda Eleonor. – Maga meg mit művel?

A szél úgy fordul, hogy a ponyva egy időre lelapul, és Eleonor látja, hogy Jenny elesett a gyalogúton. Pár méterrel a kamion előtt fekszik a hátán, felemeli a fejét, és zavartan mosolyog véres fogaival.

A védőponyva ismét csapkodni kezd.

Eleonor remegő lábbal lépi át a vízzel teli árkot. Fel akarja hívni a rendőrséget, elő is veszi a telefonját, de úgy reszket a keze, hogy elejti, és a készülék a gaz közé esik.

Eleonor lehajol, felveszi a mobilt, és a kamion alatt átnézve azt látja, hogy a sofőr felemeli a földről Jennyt, aki rúgkapál a lábával.

Egy autó dudálni kezd, amint Eleonor kilép az útra, és futva megindul a kamion felé.

A sofőr napszemüvegén megcsillan a fény, miközben a farmerébe törli véres kezét, bemászik a vezetőfülkébe, becsapja az ajtót, és fél kerékkel még mindig a gyalogúton haladva nekiindul.

A száraz fű porzik, ahogy a kamion ismét kidübörög az útra, és egyre nagyobb sebességgel távolodik.

Eleonor lihegve megtorpan.

Jenny Lindnek nyoma veszett.

Csak egy eltaposott cigarettacsikk maradt utána, és egy iskolatáska tele könyvekkel.

A kihalt úton porfelhő gomolyog, végig a szántóföldek és a kerítések mentén. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire elül.

2

Jenny Lind egy apró, kátrányos facsónakban ül, egy sötét tavon. A deszkák recsegnek, ahogy a hullámok mozgatják a járművet.

A lányt a hányinger téríti magához. A padló inog alatta. Fáj a válla, ég a csuklója. Rájön, hogy valójában a kamion rakterében utazik. Az oldalán fekszik, keze a feje fölé rögzítve, a szája beragasztva. Alig lát – mintha még ki sem nyitotta volna a szemét. A ponyva szálai között itt-ott áttör a napfény. Amikor pislogni kezd, összefolyik a szeme előtt a világ. Nagyon rosszul érzi magát, lüktet a feje.

Alatta az aszfalton dübörögnek a hatalmas gumikerekek.

A csuklója gyorskötözővel a ponyvát tartó acélvázhoz van rögzítve. Jenny próbálja megérteni, mi történt vele. Valaki úgy megütötte, hogy elesett, majd az illető egy nedves, hideg rongyot nyomott az arcába.

Hirtelen elönti a félelem.

Végignéz magán. A ruhája a derekáig felhasítva, ám a harisnyája még rajta van.

A kamion sebesen halad az egyenes úton.

Jenny kétségbeesetten próbál értelmes magyarázatot találni a történtekre. Bizonyára valami félreértés az egész, mondogatja magának, de valójában már tudja, hogy az történt vele, amitől a világon mindenki retteg. Az, amiről azt hisszük, csak a krimikben történhet meg, a valóságban nem.

A kerékpárját az iskolánál hagyta, és gyalog indult útnak. Úgy tett, mintha nem venné észre, hogy Eleonor követi. Aztán a kamion lekanyarodott a háta mögött a gyalogútra.

A pofon annyira váratlanul érte, hogy még fel sem ocsúdott, amikor máris egy nedves rongyot nyomtak az arcába.

Fogalma sincs róla, mennyi ideig lehetett eszméletlen.

A kézfeje már teljesen kihűlt, mert a gyorskötöző elszorítja a keringését. Zúg a feje, és egy időre elveszíti a látását, majd ismét visszanyeri.

Arccal a padlón pihen. Próbál nyugodtan lélegezni. Nem szabad hánynia, amíg le van ragasztva a szája.

A kocsiban nehéz, édeskés szag terjeng, a belső fal egyik résébe egy halfej van beszorulva.

Jenny ismét felemeli a fejét, pislog, és a raktér elején egy lelakatolt fémszekrényt vesz észre, és két műanyag tartályt, amelyek vastag szíjakkal vannak a falhoz rögzítve, körülöttük nedves a padló.

Jenny megpróbál visszaemlékezni olyan nők beszámolóira, akik túlélték egy sorozatgyilkos támadását. Arra gondol, hogyan küzdöttek az életükért, és hogyan sikerült közös hangot találniuk elrablóikkal úgy, hogy beszélgetni kezdtek velük – például az orchideákról.

Semmi értelme nem lenne sikítani a ragasztószalagon keresztül. Úgysem hallaná meg senki, talán csak a sofőr. Jobb, ha csendben marad, és nem tudatja vele, hogy magához tért.

Felkapaszkodik, megfeszíti a testét, és a fejét felemeli a kezéig. A pótkocsi kileng, ettől Jennynek felfordul a gyomra, és öklendezni kezd. Remegnek az izmai, a gyorskötöző szinte a húsába vág.

Zsibbadt ujjaival megfogja a ragasztószalag szélét, és letépi a szájáról. Köp egyet, az oldalára hanyatlik, és megpróbál halkan köhögni.

A látása attól az anyagtól homályos, amivel a rongy át volt itatva. A ponyvát tartó, szögletes acélvázat is mintha zsákvásznon keresztül nézné.

Jenny pislog, próbálja visszanyerni látása élességét. Ekkor veszi észre, hogy a túloldalon az acélvázból hiányoznak a keresztrudak, ott maga a ponyva van kimerevítve ötsornyi belevarrt deszkával, valószínűleg azért, hogy fel lehessen gördíteni, amikor berakodják az árut.

Arra gondol, hogy ha a megkötözött kezét valahogy sikerülne végighúzni az acélvázon a ponyva teteje alatt, majd lefelé a túloldalon, talán fel tudná emelni a ponyvát, hogy segítségért kiáltson, vagy felkeltse egy sofőr figyelmét.

Megpróbálja felhúzni a gyorskötözőt a fémrúdon, ám az azonnal megakad. Az éles szélű műanyag lehorzsolja a bőrét.

A kamion közben sávot vált, Jenny elesik, és beveri a fejét.

Ismét felül, nyel néhányat, és az aznap reggelre gondol, amikor pirítóst ettek lekvárral, miközben az anyja arról beszélt, hogy a nagynénjének előző nap négy fémhálót operáltak a szívkoszorúerébe.

Jenny telefonja az asztalon hevert a teáscsészéje mellett. Elnémította ugyan, de közben figyelte a kijelzőn megjelenő üzeneteket. Apja haragudott érte, mert tiszteletlenségnek tartotta, miközben ő is ugyanúgy a telefonját nézte. Jenny felháborodott ezen az igazságtalanságon.

– Miért kötözködsz velem állandóan? Mit csináltam? Biztos a saját életeddel vagy elégedetlen, azért piszkálsz folyton! – ordította, majd kivonult a konyhából.

A kamion alja megdől, a jármű lelassít, és visszavált az emelkedőn. A napfény időnként áthatol a ponyván, és a jármű piszkos padlójára vetül. A száraz agyagdarabok és megfeketedett falevelek között Jenny egy metszőfogat vesz észre, amitől megfagy a vér az ereiben.

Idegesen körülnéz. Mindössze egyméternyire tőle két, vörösre lakkozott, letört köröm hever. Az egyik rúd mellett vérnyomok látszanak, a raktér lenyíló oldalát tartó egyik csapszegbe pedig kitépett hajszálak akadtak.

– Édes istenem – motyogja magában Jenny. Eligazítja csuklóján a gyorskötözőt, és érzi, ahogy a vér ezernyi apró tűszúrás kíséretében visszaáramlik az ujjaiba. Egész testében remeg, próbálja ismét felhúzni magát, ám a műanyag pánt nem engedi.

– Ki fogok szabadulni – suttogja.

Muszáj összeszednie magát, nem hagyhatja, hogy a pánik eluralkodjon rajta. Kicsit megmozgatja a kezét, oldalra húzza, és rájön, hogy a legalsó keresztrúd mentén előre tud haladni.

Szaporán kapkodva a levegőt nagy nehezen eljut a félpótkocsi elülső részéig, mindkét kezével megragadja a keresztrudat, ám azt képtelenség elmozdítani.

Ekkor a fémszekrényt veszi szemügyre. A lakat nyitva van, úgy leng a kampón.

Ismét érzi, hogy elfogja a rosszullét, de nincs ideje várni, az út bármelyik pillanatban véget érhet.

Amennyire csak tud, oldalról behajol, kinyújtja és megfeszíti mindkét karját, ahogy csak bírja, így a szájával eléri a lakatot. Óvatosan felemeli, kiveszi, majd térdre esik, és a két combja között hangtalanul leereszti a padlóra.

A súlyos jármű kileng, amitől kitárul a szekrény ajtaja. Tele van ecsetekkel, dobozokkal, fogókkal, fűrészlapokkal, késekkel, ollókkal, tisztítószerrel és rongyokkal.

Jenny pulzusa olyan szapora, hogy a fejében érzi a lüktetést.

Megváltozik a motor hangja, és a jármű lassít.

Jenny ismét feltápászkodik, oldalra nyújtózik, a fejével tartja meg az ajtót, és az egyik polcon, két festékesdoboz között meglát egy piszkos, műanyag nyelű kést.

– Édes istenem, ments meg, drága jó istenem! – suttogja.

A kamion élesen kanyarodik, és a szekrény ajtaja úgy fejbe vágja a lányt, hogy pár másodpercre elveszíti az eszméletét, és térdre rogy.

Hány, majd ismét talpra vergődik. Látja, hogy a csuklójából vér csepeg a piszkos padlóra. Előrehajol, így a szájával eléri a kés nyelét, és beleharap. A kamion ebben a pillanatban fújtatva megáll.

Jenny lehúzza a kést a polcról, a szájával óvatosan irányítva leereszti a két keze közé, és fűrészelni kezdi vele a gyorskötözőt.

3

Amikor Jenny látja, hogy a penge épp csak belevág a fehér műanyagba, erősebben beleharap a kés nyelébe, és jobban rányomja.

Közben az apjára gondol. A szomorú arcára, ahogy Jennyvel kiabált ma reggel, karórájának megrepedt üvegére, tehetetlen kézmozdulataira.

Tovább fűrészel, bár már nagyon fáj az ajka. Nyál csorog végig a kés nyelén. Szédülés fogja el, és már épp fel akarja adni, amikor végre sikerül átvágnia a műanyagot.

Remegve hanyatlik le az oldalára, és hallja, ahogy a kés csörömpölve a padlóra esik. Ismét felkel, hogy megkeresse, majd átmegy a raktér jobb oldalára, és hallgatózik.

Csend van.

Sietnie kell, ám úgy remeg a keze, hogy először alig tudja átszúrni a késsel a ponyvát. Fogást vált a késen, és közvetlenül az utolsó tartóoszlop mellett egy függőleges vágást ejt az anyagon, majd pár centiméteresre tágítja a rést, és kinéz rajta.

Egy önkiszolgáló kamionpihenő benzinkútnál álltak meg. A földön elhajigált pizzásdobozok, olajos rongyok és használt óvszerek hevernek.

A szíve olyan hevesen ver, hogy levegőt is alig kap.

Egyetlen más járművet, egy teremtett lelket sem lát sehol.

A szél egy papírpoharat fúj végig az aszfalton.

Felkavarodik a gyomra, de sikerül visszatartania hányingerét, és nagyot nyel. A hátán izzadság folyik végig.

Reszkető kézzel vízszintesen is felvágja a ponyvát az egyik keresztrúd felett, és azt tervezi, kimászik, majd berohan az erdőbe, és elrejtőzik.

Súlyos lépteket és valami fémes csörgést hall.

Tekintete ismét elhomályosul.

Kiáll a plató szélére, érzi az arcába fújó szelet. Belekapaszkodik a ponyvába, megtántorodik, és elejti a kést. Amikor lenéz a földre, megszédül, úgy érzi, mintha az egész kamion fel akarna borulni vele.

Egyik bokájába fájdalom nyilall, amikor földet ér, de sikerül állva maradnia. Annyira szédül, hogy képtelen egyenesen menni.

A dízelpumpa lüktető hangot ad ki magából.

Jenny hunyorogva elindul, amikor egy hatalmas alak megkerüli a félpótkocsit, és észreveszi őt. A lány megtorpan, támolyogva hátrálni kezd, és ismét rátör a hányinger.

Lehajol, és bemászik a nyergesvontató és a félpótkocsi közötti sáros vonóhorog alá, és látja, hogy az alak átsiet a másik oldalra.

Egymást űzik a gondolatai. El kell bújnia.

Remegő lábakkal feláll, és rájön, hogy képtelen lesz az erdőbe menekülni a sofőr elől. Már azt sem tudja, hol az üldözője.

Jenny fülében dobol a pulzusa. Vissza kell térnie a széles útra, és le kell intenie egy autót.

A föld meginog alatta, a fák megpördülnek körülötte, az út széli elsárgult réti fű megremeg az erős szélben.

A sofőrt nem látja sehol. Azt gondolja, talán megkerülte a kamiont, vagy elrejtőzött a hatalmas autógumik sora mögé.

A gyomra erősen görcsbe rándul. A rakodótér oldalánál maradva minden irányban körülnéz, próbál rájönni, hol is van ez az autópálya-felhajtó.

Ekkor csoszogó hangot hall.

Mindenképp muszáj elmenekülnie.

A lába kis híján összerogy alatta, amikor megindul hátrafelé a félpótkocsi mellett, meglát néhány szemeteskukát, egy tájékoztató táblát, valamint egy, az erdőbe vezető ösvényt.

Egész közelről motor dübörgését hallja.

Lenéz az aszfaltra, próbálja összeszedni magát. Segítségért akar kiáltani, amikor mozgást észlel a lába mellett.

Egy hatalmas kéz ragadja meg a lábfejét, és kirántja alóla. Jenny a csípőjére zuhan, és megreccsen a nyaka, ahogy a válla az aszfaltnak csapódik. A sofőr a félpótkocsi alatt van, és magához húzza őt. Jenny az egyik kerékbe kapaszkodva a hátára fordul, és szabadon maradt lábával rugdosni kezd. A bokája megsérül, amikor eltalálja a felfüggesztést és a rugózatot, de kiszabadul a szorításból, és kimászik a jármű alól.

Feláll, bár forog vele a világ. Visszanyeli, amit felöklendezett. Dübörgő lépteket hall, és rájön, hogy a sofőr körbeszalad a félpótkocsi körül.

Szédelegve előrebukik, bebújik a dízelpumpa alá, majd, amilyen gyorsan csak tud, az erdő felé veszi az irányt. Körülnéz, mégis belefut egy férfiba.

– Hé, mi történik itt?

Egy rendőr áll ott, és a magas fűbe vizel. Jenny megragadja a kabátját, kis híján elesik, és magával rántja a rendőrt is.

– Segítsen, kérem…

Ám a férfi kabátja kicsúszik a kezéből, ő pedig megszédül.

– Lépjen hátra! – szól rá a rendőr.

Jenny nyel egyet, és ismét a férfi kabátja után kap. Ő azonban eltaszítja magától a lányt, aki térdre rogy a fűben, és két kézzel támaszkodik meg a földön.

– Kérem! – könyörög a lány, mielőtt elhányná magát.

Inog alatta a föld, ő pedig az oldalára esik, a fűszálakon keresztül a rendőr motorját nézi, és a fényes kipufogócsövön tükröződve valami mozgást lát.

A kamionsofőr hatalmas léptekkel közeledik felé. Jenny odafordul, és mintha karcos üvegen keresztül nézné a foltos farmert és a bőrkabátot.

– Segítsen, kérem! – ismétli meg, és próbálja visszatartani gyomra görcsös összehúzódásait.

Igyekszik felkelni, de megint hányingere támad, és miközben összehányja a füvet, hallja, ahogy róla beszélnek. Az egyik hang valami olyasmit mond, hogy „ő a lányom”, és azt magyarázza, már nem először történt meg, hogy elszökött otthonról, és lerészegedett.

– Mit tegyen ilyenkor az ember? Kobozza el a mobilját?

– Á, ismerem az ilyet – nevet a rendőr.

– Jól van, kicsim – mondja neki a sofőr, megsimogatva a hátát. – Hadd jöjjön ki minden, aminek ki kell jönnie, és rögtön jobban leszel.

– Hány éves? – kérdi a rendőr.

– Tizenhét. Egy év múlva már maga dönt a sorsáról… de ha rám hallgatna, folytatná a gimit, hogy ne kamionsofőr legyen belőle.

– Kérem – suttogja Jenny, letörölve a szája széléről a nyállal keveredett hányadékot.

– Nem éjszakázhatna egy kijózanító cellában? – tudakolja a sofőr.

– Ha tizenhét éves, akkor nem – feleli a rendőr, majd válaszol egy hívásra a szolgálati rádióján.

– Ne menjen el! – kéri köhögve Jenny.

A rendőr azonban minden sietség nélkül a motorjához megy, és közben befejezi a beszélgetést az irányítóközponttal.

Valahol egészen közel egy varjú károg.

A magas fű reszketve hajladozik a szélben, Jenny pedig végignézi, ahogy a rendőr felveszi a bukósisakját és a kesztyűjét. Tudja, hogy muszáj felállnia, ezért megtámaszkodik a földön, bár annyira szédül, hogy kis híján az oldalára esik, de valahogy sikerül feltérdelnie.

A rendőr felül a motorkerékpárjára, és gázt ad. Jenny kiáltani próbál neki, ám a férfi nem hallja meg.

A hatalmas testű varjú felröppen, amikor a férfi elindul.

Jenny visszahanyatlik a fűbe, és hallja, ahogy az aszfalton ropognak a kövek a távolodó motor súlyos kerekei alatt.

4

Pamela szereti, ahogy a jégkristályok elolvadnak a sűrű, alacsony fűben. A síléceik szinte ijesztően éles nyomot hagynak.

Ő és a lánya, Alice naptejjel kenték be magukat, mégis megfogta őket a nap. Martinnak viszont leégett az orra és a szeme alatti rész.

A nap folyamán már megebédeltek a hegytetőn levő kerthelyiségben, és a napon olyan melegük lett, hogy Pamela és Alice is levették a dzsekijüket, és csupán aláöltözetben üldögéltek.

Mindhármuknak annyira fájt már a combja, hogy úgy döntöttek, holnap inkább kihagyják a síelést. Alice és Martin inkább elmennek szemlingre horgászni, Pamela pedig meglátogatja a hotel sparészlegét.

Amikor Pamela tizenkilenc éves volt, az egyik barátjával, Dennis-szel körbeutazták Ausztráliát, és egy bárban találkoztak egy Greg nevű sráccal, akivel a lány együtt is töltötte az éjszakát egy bungalóban. Már otthon volt, Svédországban, amikor rájött, hogy teherbe esett tőle. Ekkor levelet írt a Port Douglasben levő bárba a „tengerkék szemű Gregnek” címezve. A srác egy hónap múlva válaszolt neki, hogy kapcsolatban él, és kész vállalni az abortusz költségeit.

Nehéz szülés volt, császármetszéssel végződött, de túlélték. Az orvosok azonban nem tanácsolták, hogy több gyereket szüljön, Pamela ezért spirált rakatott fel, nehogy ismét teherbe essen. Dennis mindvégig mellette volt, támogatta és bátorította, hogy váltsa valóra az álmát, és tanuljon építészetet a főiskolán.

Az ötéves képzést követően Pamela szinte azonnal állást kapott egy kis stockholmi cégnél. Martinnal akkor találkozott, amikor egy lidingői villa alaprajzát készítette el. A férfi az építésvezetőnek dolgozott ellenőrként. Mindenfelé utazgatott az országban, és hosszú hajával, átható pillantásával úgy nézett ki, mint egy rocksztár.

Egy Dennisnél tartott házibulin csókolóztak először. Alice hatéves volt, amikor összeköltöztek, és két évvel később házasodtak össze. Alice most töltötte be a tizenhatot, elsős gimnazista.

Már nyolc óra van, és Pamela csak sötétséget lát, ahogy kinéz a szálloda pihenőjének ablakán. Hívták a szobaszervizt, és mielőtt a vacsora megérkezne, sietve összekapkodja a szétdobált pulcsikat és harisnyákat.

Martin épp a Riders on the stormot énekli a fürdőkádban.

Megbeszélték, hogy a tévé előtt vacsoráznak, és ha Alice elaludt, felbontanak egy üveg pezsgőt, becsukják az ajtót, és szeretkeznek.

Pamela a karjára fekteti a lánya összeszedett holmiját, és bemegy a hálószobájába. Alice egy szál alsóneműben üldögél az ágyon, kezében a telefonjával. Épp olyan, mint Pamela volt fiatal korában. Ugyanolyan a szeme, a vörösesbarna haja, sűrű, göndör fürtjei.

– A kamion lopott rendszámmal közlekedett – mondja Alice, felnézve a mobiljából.

A média két héttel ezelőtt tudósított először a katrineholmi esetről, egy Alice-szal egyidős lány elrablásáról. Az áldozat neve Jenny Lind, mint a legendás opera-énekesnőé.

Olyan, mintha egész Svédország őt és a lengyel kamiont keresné. A rendőrség a lakosság segítségét kérte. Elég sok bejelentés érkezett, ám a lánynak eddig még nem akadtak a nyomára.

Pamela visszamegy a társalgóba, megigazítja a párnákat, és felveszi a földről a tévé távirányítóját.

A sötétség egyre közelebb kúszik az ablakhoz.

Pamela összerezzen, amikor kopogtatnak az ajtón. Elindul, hogy kinyissa, de Martin, anyaszült meztelenül, nedves hajára tekert törülközővel, épp akkor lép ki a fürdőszobából énekelve és mosolyogva. Pamela gyorsan visszatuszkolja, és hallja, hogy a férfi tovább énekel.

Beengedi a nőt a tálalókocsival, és amíg az megterít a társalgóban, Pamela a telefonját nézi, hogy elfoglalja magát valamivel. Közben arra gondol, a felszolgáló bizonyára furcsának találja a fürdőszobából kiszüremlő hangokat.

– Amúgy jól van, esküszöm – mondja nevetve, ám a nő nem viszonozza a mosolyát, csak átnyújtja neki aláírásra a számlát egy ezüsttálcán, majd távozik.

Pamela bekiabál Martinnak, hogy kijöhet, szól Alice-nak is, majd mindhárman leülnek a hatalmas ágyra a tányérjukkal és a poharukkal. Vacsora közben egy új horrorfilmet néznek.

Egy óra múlva Pamela és Martin is alszik már.

Amikor vége a filmnek, Alice kikapcsolja a tévét, leveszi anyja szemüvegét, beteszi a mosogatóba a tányérokat és a poharakat, és lekapcsolja a lámpákat. Megmossa a fogát, aztán ő is lefekszik.

Hamarosan elcsendesedik a keskeny völgyvonulatban fekvő kisváros. Valamikor hajnali három után sarki fény úszik át az égen, akár ezüstös kék fatörzsek a felperzselt tájon.

Pamela arra ébred álmából, hogy egy kisfiú szipog a sötétben. Ám a halk sírás abbamarad, még mielőtt a nő ráeszmélne, hol is van.

Teljes csendben fekszik, és Martin rémálmaira gondol.

A síró hangot az ágy mellől, a földről hallotta.

Eleinte, amikor randevúzni kezdtek, Martinnak gyakran voltak rémálmai halott kisfiúkról, és Pamela megindítónak tartotta, hogy egy felnőtt férfi hajlandó elismerni: fél a szellemektől.

Eszébe jut, amikor egyik éjjel a férje sikítozva riadt fel. Utána a konyhában üldögéltek, és kamillateát iszogattak. Pamelának a hideg futkosott a hátán, amikor Martin részletesen elmagyarázta neki, amit álmában látott. A fiúnak szürke volt az arca, hajába alvadt vérdarabok ragadtak, az orra el volt törve, és egyik szeme kocsányon lógott.

Újabb szipogást hall, amitől Pamela teljesen éber lesz, és óvatosan elfordítja a fejét.

Az ablak alatt zúg a radiátor, és a meleg levegőt a sötétítőfüggöny mögé fújja, amitől az kidomborodik, mintha egy gyerek bújt volna mögé, és arcát a szövethez szorítaná.

Fel akarja ébreszteni Martint, ám meg sem mer szólalni.

Ismét hallja a halk sírást, a padlóról, egész közel az ágyhoz.

A szíve hevesebben kezd verni, és kezével Martint keresi a sötétben, de senki sincs ott, hideg a lepedő. Pamela felhúzza a lábát, összegömbölyödik, és az az érzése támad, hogy a síró hang most az ő oldalára vándorol, majd hirtelen ismét elhallgat.

Óvatosan az éjjeliszekrényen levő lámpa felé nyúl. A sötétben a saját kezét sem látja, és úgy érzi, mintha a lámpa most jóval távolabb lenne, mint tegnap este. Feszülten figyel a legapróbb neszre is, körbetapogatózik, megtalálja a lámpa talpát, és követi lefelé a kábelt.

A sírás ismét hallatszik, távolabb, az ablaknál, épp, amikor Pamela végre megnyomja a villanykapcsolót.

Hunyorog az erős fényben, felteszi a szemüvegét, felkel az ágyból, és látja, hogy Martin pizsamanadrágban a földön fekszik. Valami ijesztő dologról álmodik, arca könnytől nedves. Pamela letérdel mellé, és egyik kezét a férje vállára teszi.

– Drágám – szólal meg halkan. – Drágám, rosszat…

Martin tágra nyílt szemmel felüvölt. Zavartan pislog, körülnéz a hotelszobában, majd ismét a feleségére mered. Az ajka mozog, mégsem képes egyetlen szót sem kinyögni.

– Leestél az ágyról – magyarázza Pamela.

A férfi felül, hátát a falnak támasztja, megtörli a száját, és maga elé bámul.

– Mit álmodtál tulajdonképpen? – kérdezi a nő.

– Nem tudom – suttogja Martin.

– Rémálmod volt?

– Fogalmam sincs, de a szívem mindjárt kiugrik a helyéből – feleli Martin, azután visszabújik az ágyba.

Pamela melléfekszik, és megfogja a kezét.

– Nem tesz jót neked, ha horrorfilmeket nézel – állapítja meg.

– Tényleg nem – helyesel Martin mosolyogva, és a nő szemébe néz.

– Te is tudod, hogy az nem a valóság.

– Biztos?

– A vér nem igazi, csak ketchup – tréfálkozik Pamela, és belecsíp a férje arcába.

Lekapcsolja a villanyt, és magához húzza a férfit. Olyan halkan szeretkeznek, ahogy csak tudnak, azután egymásba fonódva merülnek álomba.

5

Reggeli után Pamela még az ágyban fekszik, és újságokat olvas az iPadjén, amíg Martin és Alice készülődnek.

A nap már felkelt, az ablak előtt az áttetsző jégcsapok olvadni is kezdenek.

Martin szereti a lékhorgászatot, rengeteget mesélt már arról, milyen jó hason feküdni a jégen, leárnyékolva a napfényt, és a lyukon keresztül lesni a vízben a közeledő hatalmas szemlingeket.

A szálloda portása ajánlotta neki a Kallsjönt, azaz a Hideg-tavat, amely az Indalsälven vízelvezető területéhez tartozik. A tóban sok a hal, autóval könnyű megközelíteni, mégis nyugodt hely.

Alice az ajtó mellé teszi nehéz hátizsákját, felhúzza szegecses cipővédőjét, és megköti a bakancsát.

– Kezdem megbánni a döntésemet – mondja. – A masszázs és az arcápolás elég jól hangzik.

– Minden pillanatát élvezni fogom – mosolyog rá Pamela az ágyból. – Olyan jó lesz majd…

– Hagyd már abba! – rivall rá Alice.

– …úszni, szaunázni, manikűröshöz menni…

– Kérlek, nem akarom hallani!

Pamela magára kanyarítja a köntösét, odalép a lányához, szorosan átöleli, majd megcsókolja Martint, és balszerencsés horgászatot kíván nekik, mert már megtanulta, hogy így szokás.

– Aztán ne maradjatok sokáig, és legyetek óvatosak! – inti őket.

– Te pedig élvezd csak az egyedüllétet! – mosolyog rá a férje.

Alice fehér bőre szinte világít, és vörösesbarna hajából egy-egy tincs kilóg a sapkája alól.

– Patentold össze a dzsekid a nyakadnál! – szól neki Pamela.

Megsimogatja a lánya arcát, és a tenyerével elidőzik még rajta egy darabig, bár érzi, hogy a gyerek már türelmetlen.

Az a két apró májfolt Alice bal szeme alatt mindig két könnycseppet juttatott az eszébe.

– Mi az? – kérdezi Alice.

– Érezzétek jól magatokat!

Elindulnak, Pamela pedig csak áll az ajtóban, és néz utánuk, míg el nem tűnnek a szeme elől.

Bezárja az ajtót, a hálószobába indul, ám valami kaparászó hang hatására megtorpan. A tetőről egy adag vizes hó csúszik le, elsuhan az ablak előtt, majd nagyot puffan a földön.

Pamela felveszi a bikinijét, a papucsát és a köntösét, majd a belépőkártyát a telefonjával és egy könyvvel együtt egy vászonszatyorba teszi, azután elhagyja a lakosztályt.

A sparészleg teljesen kihalt, mivel mindenki odakint síel a lejtőkön. A nagy medencében üresen fénylik a vízfelszín, visszatükrözve a havat és az erdőt odakintről.

Pamela leteszi a vászonszatyrot egy asztalra, két nyugágy közé, leveti a köntösét, majd egy padhoz lép, amelyen tiszta törülközők sorakoznak feltekerve.

A medencét az egyik oldalról pillérekkel megtámasztott árkád veszi körül.

Pamela megmártózik a langyos vízben, és lassú mozdulatokkal úszni kezd. Tíz hossz után megáll a medence távolabbi végében, épp a panorámaablak előtt. Azt kívánja, bárcsak Martin és Alice is vele lehetne most.

Ez csodálatos, gondolja, ahogy végignéz a napfényben fürdő hegyeken és a fenyőerdőn.

Úszik még tíz hosszt, majd felmegy, leül egy nyugágyba olvasni.

Egy fiatalember lép hozzá, és megkérdezi, kér-e valamit, ő pedig rendel egy pohár pezsgőt, pedig még reggel van.

Nagy adag hó zuhan le egy hatalmas fenyőfáról. Ágai himbálóznak, és apró hópihék kavarognak a fényben.

Elolvas még három fejezetet, megissza a pezsgőjét, majd átmegy a gőzkamrába. Eszébe jutnak Martin visszatérő rémálmai.

A férfi szülei és két öccse egy autóbalesetben vesztették életüket, amikor ő még kicsi volt. Martin kirepült a szélvédőn, az aszfalt végigszántotta az egész hátát, de túlélte. Amikor Pamelával találkoztak, a nő legjobb barátja, Dennis épp egy ifjúsági irodánál dolgozott pszichológusként, és akkor végezte a szakirányú képzését a gyászmunka területén. Sikerült rábírnia Martint, hogy megnyíljon előtte, és beszéljen neki a veszteségeiről és az örökös bűntudatáról.

Pamela addig ül a gőzben, amíg teljesen át nem járja a testét, és le nem izzad, azután lezuhanyozik, felvesz egy száraz fürdőruhát, és belép a masszázsszobába, ahol egy sebhelyes arcú, szomorú tekintetű nő üdvözli.

Pamela leveti a felsőjét, hasra fekszik a masszázságyon, a nő pedig egy törülközőt terít a csípőjére. A nő ujjai erősek, a meleg olajok pedig zöld levél- és faillatot árasztanak.

Pamela behunyja a szemét, és érzi, ahogy a gondolatai egyre távolodnak tőle. Átsuhan a fején a kép, ahogy Martin és Alice eltűntek a kihalt folyosón, vissza se néztek.

A nő ujjai követik a gerincének vonalát, egészen a törülköző széléig. Megmasszírozza a farizmait, mire Pamela combjai összepréselődnek.

Pamela azt tervezi, a masszázs és az arckezelés után visszamegy a medencébe, rendel egy pohár bort és egy rákszendvicset.

A nő ken még a tenyerére a meleg olajból, és keze Pamela derekáról a bordái mentén átvándorol a hónaljáig. Bár a masszázsszobában meleg van, Pamela hátán végigfut a hideg. Talán csak az izmai kezdenek felmelegedni.

Megint Martinra és Alice-ra gondol, és képzeletében valamiért fentről, a magasból látja őket. A Kallsjön a hegyek között bújik meg, a jege acélszürke, és mindkettejüket csupán egy-egy fekete pontként észleli.

A masszázs végén a nő meleg törülközőkkel takarja be, azután elhagyja a helyiséget.

Pamela fekszik még egy darabig, majd óvatosan felkel, és felveszi a felsőjét. A papucsa hideg és nedves, amikor beledugja a lábát.

A távolból egy helikopter hangját hallja.

Átmegy a másik szobába, köszön a kozmetikusnak, egy szőke nőnek, aki úgy húszévesnek látszik.

A mélytisztítás és hámlasztás alatt Pamela elalszik. A nő épp előkészít számára egy agyagos arcpakolást, amikor kopogtatnak az ajtón. A kozmetikus elnézést kér, és kimegy a helyiségből.

Pamela hallja, hogy egy férfi hadar odakint, ám a szavait nem érti. Kis idő múlva a fiatal nő visszatér, különös pillantással a szemében.

– Sajnálom, de úgy tűnik, baleset történt – magyarázza.

– Miféle baleset? – kérdi Pamela kissé túl élesen.

– Azt mondják, nincs nagy baj, de talán jobb lenne, ha bemenne a kórházba.

– Melyik kórházba? – tudakolja Pamela, és kiveszi a telefonját a szatyorból.

– Az östersundiba.

6

Pamela végigsiet a szállodán, és észre sem veszi, hogy teljesen nyitva a köntöse. Felhívja Martint, és egyre növekvő kétségbeeséssel hallgatja, ahogy a hívás kicseng.

Miután senki sem veszi fel, futni kezd. A fél pár papucsát is elhagyja, de csak megy tovább előre. A puha szőnyegpadló elnyeli léptei zaját, tompítja, mintha víz alatt lépkedne.

Pamela ekkor Alice-t hívja, ám azonnal az üzenetrögzítő veszi fel.

Megáll a liftek előtt, megnyomja a hívógombot, lerúgja a lábáról a másik papucsot is, és érzi, hogy remeg a keze, amikor ismét Martin számát hívja.

– Vedd már fel! – suttogja.

Vár egy kicsit a liftre, majd mégis inkább elindul a lépcsőn. A korlátba kapaszkodva kettesével veszi a lépcsőfokokat.

A második emelet fordulójában kis híján átesik egy padlófényező folyadékkal teli műanyag flakonon. Meginog, mégis megy tovább felfelé, miközben próbálja megérteni, amit a szőke nő mondott neki.

Azt mondta, nincs nagy baj. De akkor miért nem veszik fel a telefont?

Kibotorkál a harmadik emelet folyosójára, egy pillanatra megszédül, a falnak támaszkodik, majd futásnak ered.

Lihegve megáll a lakosztály ajtaja előtt, belépve rögtön az íróasztalhoz megy, felveszi a vonalas telefont, közben sikerül leborítania egy halomnyi brosúrát a padlóra. Felhívja a recepciót, és megkéri őket, hogy hívjanak neki egy taxit. Felkapkodja a ruháit a fürdőruhájára, fogja a táskáját és a telefonját, majd távozik.

A taxiból egész úton próbálja hívni Alice-t és Martint, és üzeneteket küld nekik. Végül sikerül elérnie a kórházat, ahol egy nő azt mondja neki, nem adhat ki információt. Pamela szíve hevesen ver, és úgy kell visszafognia magát, hogy ne üvöltsön a nővel.

Fatörzsek és letaposott hó villan fel a kocsi ablakában menet közben. A sötét fenyőfák szorosan állnak egymás mellett a napfényben. Az irtás szélén eltűnnek a nyúllábnyomok. Az út latyakos.

Pamela összefonja a kezét, és imádkozik, hogy Alice-szal és Martinnal minden rendben legyen.

A gondolatok elviselhetetlen intenzitással cikáznak a fejében. Maga előtt látja, ahogy a bérelt autójuk megcsúszik a havon, és lebukfencezik egy szakadékba, lát egy nősténymedvét feléjük rohanni a fenyők közül, egy horgot, amely a vízből kirántva belefúródik valamelyikük szemébe, vagy egy bakancsba bújtatott törött lábszárat.

Több mint harmincszor hívta már Martint és Alice-t, küldött nekik egy csomó sms-t és e-mailt, mégis, amikor a taxi begördül Östersundba, még mindig nem kapott választ egyikre sem.

A kórház egy hatalmas épületkomplexum, barnára festett homlokzattal és üvegezett sétahidakkal. Előtte az aszfalt nedves a hólétől.

A sofőr bekanyarodik, majd megáll az ambulancia felhajtóján. Pamela fizet, és kiszáll, fejében zakatol a rettegés.

Egy vérvörösre festett fadarabokkal díszített, barna betonfal mentén végigsiet a sürgősségi osztályig. A betegfelvételi pultnál megszédül, és mintha kívülről hallaná a saját hangját, amikor bediktálja az adatait. Remegő kézzel veszi elő az igazolványát.

A pultnál ülő szakállas férfi megkéri, hogy foglaljon helyet a váróban, ő azonban csak áll tovább, a cipőjét és a fekete szőnyeget bámulva. Arra gondol, elő kellene vennie a telefonját, és rákeresni a híroldalakon az autóbalesetekre, de képtelen rá. Soha életében nem volt még ennyire megrémülve.

Pár lépést tesz, majd megfordul, és a szakállas férfira néz. Érzi, hogy képtelen már tovább várni, az jut eszébe, hogy bemegy a sürgősségi osztályra, és minden kórtermet végignéz, hátha ott a családja.

– Pamela Nordström? – kérdi egy segédápoló, felé tartva.

– Mi történt? Senki nem mond semmit – feleli Pamela nagyot nyelve, miközben együtt mennek tovább.

– Nem tudom, az orvossal kell beszélnie.

Elhaladnak a hordágyakkal teli folyosón. A foltmintás, üvegezett ajtók automatikusan kinyílnak előttük.

Az egyik váróban egy idős nő sírdogál, mellette, egy akváriumban fénylő halraj úszkál.

Továbbmennek az altatási és az intenzív ápolási osztályra. A személyzet sietve megy végig a folyosón. A fehér linóleumpadló erős fertőtlenítőszer-szagot áraszt.

Az egyik kórteremből egy szeplős ápolónő lép ki, és nyugtatólag Pamelára mosolyog.

– Megértem az aggodalmát – magyarázza, miközben kezet fog vele. – De semmi baj, higgye el, minden rendben lesz, és hamarosan beszélhet az orvossal is.

Pamela követi az ápolónőt az egyik intenzív kórterembe. Egy lélegeztetőgép ritmikus susogása hallatszik.

– Mi történt? – kérdezi Pamela, szinte hangtalanul.

– Altatásban tartjuk, de nincs életveszélyben.

Martin egy kórházi ágyon fekszik csukott szemmel, szájában műanyag cső. Különféle gépek vannak rákapcsolva, amelyek mérik a szívműködését, a pulzusát, a vér oxigén- és szén-dioxid-szintjét.

– De…

Pamela hangja elcsuklik, és támaszt keres a falon.

– Beszakadt alatta a jég, és erősen kihűlt, mire megtalálták.

– De mi van Alice-szal? – motyogja Pamela.

– Hogy mondta? – mosolyog rá a nővér.

– A lányom. Hol van a lányom, Alice?

Pamela képtelen uralkodni magán, zaklatottan kiabál. A nővér arca elsápad.

– Semmit sem tudunk…

– De hát együtt mentek ki a jégre horgászni! – üvölti Pamela. – Ő is ott volt az apjával! Nem hagyhatták ott! Ő még csak gyerek, nem hagyhatták… nem!

ÖT ÉVVEL KÉSŐBB

7

Azt mondják, ha egy ajtó bezárul, Isten kinyit egy másikat – vagy legalább egy ablakot. Ám bizonyos esetekben ez a mondás inkább cinikus, mint vigasztaló.

Pamela bekap egy mentolos tablettát, és ráharap.

A lift lassan, zúgva halad felfelé az éjjel-nappali ellátásra szoruló pszichotikus betegek osztályán, a Sankt Göran Kórházban. A háta mögötti és a vele szembeni tükör számtalan példányban megsokszorozza az arcát.

A temetés előtt kopaszra borotválta a fejét, mostanra azonban vörösesbarna haja már újra a válláig ér. Alice halálának első évfordulóján két pöttyöt tetováltatott a bal szeme alá, épp olyat, mint a lánya két anyajegye volt.

Dennisnek sikerült rábeszélnie őt, hogy járjon el a Krízis- és Traumaközpontba, és fokozatosan megtanult együtt élni a veszteségével. Már az antidepresszánsait sem szedi.

A lift megáll, az ajtaja kitárul, Pamela pedig végigmegy az üres előtéren, bejelentkezik a recepciónál, és leadja a telefonját.

– Na, megérkezett a költöztető – mosolyodik el a recepciós.

– Végre – teszi hozzá Pamela.

A recepciós a mobilt egy tárolóba rakja, odanyújt a nőnek egy sorszámot, lehúzza a kártyáját a leolvasón, és kinyitja az ajtót. Pamela megköszöni, majd elindul a hosszú folyosón.

Egy takarítókocsi mellett a padlón véres gumikesztyű hever.

Belép a társalgóba, köszönti a gondozót, majd szokás szerint leül a kanapéra, és vár. Martin időnként sokáig készülődik.

Egy sakktábla előtt fiatalabb férfi ül. Szorongva beszél magában, és egy picit elmozdítja az egyik bábut.

Egy idős nő nyitott szájjal nézi a tévét, miközben valaki, aki a lányának tűnik, beszélgetni próbál vele.

A délelőtti napfény megcsillan a linóleumon.

Az ápoló előveszi a telefonját, fojtott hangon beleszól, majd kimegy a helyiségből.

A falakon túlról dühödt sikolyokat hallani.

Egy idősebb férfi koptatott farmerben és fekete pólóban belép a szobába, körülnéz, majd leül a fotelba, Pamelával szemben. Hatvan körüli lehet, beesett arcán mély ráncok, zöld szeme éles tekintetű, ősz haját lófarokba fogta.

– Csinos a blúzod – mondja Pamelának, odahajolva hozzá.

– Köszönöm – feleli ő, és összehúzza magán a kabátját.

– Láttam a mellbimbóidat az anyagán keresztül – magyarázza a férfi fojtott hangon. – Tudom, hogy megkeményedtek, most, hogy erről beszélek… Az agyam túlcsordul a mérgező szexualitástól…

Pamela szíve hevesen ver, olyan kényelmetlennek találja a helyzetet, és arra gondol, pár másodperc múlva feláll, visszamegy a recepcióhoz, anélkül, hogy a félelem bármi jelét mutatná.

A tévé előtt ülő idős hölgy felkacag, a fiatalember pedig egy ujjal feldönti a sakktáblán a sötét királyt. A falakon áthallatszik a zaj a melegítőkonyhából. A plafon alatt, a szellőzőrácsról lebegő porcsíkok lógnak alá.

A Pamela előtt álló férfi a farmernadrágja sliccét igazgatja, majd hívogatóan tartja a kezét a nő elé. Alkarja belső oldalán a könyökhajlattól egészen a tenyeréig mély hegek futnak végig.

– Gyere, megduglak hátulról – ajánlkozik lágyan. – Két farkam van… Komolyan mondom, valóságos szexgép vagyok, sikítozni és zokogni fogsz a gyönyörtől…

Azután abbahagyja, és a folyosó ajtaja felé mutat.

– Térdre! – szólítja fel a nőt hatalmas mosollyal. – Itt jön a magasságos, az ősatya!

Az idős férfi tapsolni kezd, és izgatottan nevetgél, amikor az egyik ápoló betol egy izmos férfit a társalgóba, kerekesszékben.

– A Próféta, az Ige terjesztője, a Mester…

A kerekesszékben ülő férfi semmi jelét nem mutatja, hogy törődne a gúnyolódással, csak halkan megköszöni, amikor a beteggondozó a sakktábla másik oldalára tolja, azután megigazítja a nyakában függő ezüstkeresztet.

Az ápoló otthagyja, majd erőltetett mosollyal az ajkán odalép a térdre boruló férfihoz.

– Primus, maga mit művel itt? – tudakolja.

– Látogatóm van – feleli ő, Pamela felé biccentve.

– Tudja, hogy magára szigorú szabályok vonatkoznak.

– Csak rossz helyre tévedtem.

– Álljon fel, anélkül, hogy ránézne! – szólítja fel az ápoló.

Pamela fel sem pillant, de így is érzi, hogy a férfi még akkor is őt bámulja, amikor felkel a földről.

– Vezesse ki a rabszolgát! – szólal meg nyugodt hangon a kerekesszékes férfi.

Primus hátat fordít neki, és követi az ápolót. A betegosztályra vezető központi záras ajtó berregni kezd, azután becsukódik mögöttük, lépteik zaját pedig lassan elnyeli a linóleum.

8

Ismét nyílik a betegfolyosóra vezető ajtó. Pamela odanéz, és meglátja Martint. Az egyik segédápoló cipeli a hátizsákját, így követi őt a társalgóba.

Martin szőke haja korábban a háta közepéig ért, mozgása laza volt, bőrnadrágban járt, és fekete ingekben, valamint rózsaszín tükörüveges napszemüveget viselt.

Most erősen be van gyógyszerezve, meghízott, rövidre nyírt haja kócos, arca sápadt és ideges. Kék pólót visel, Adidas nadrágot és fehér sportcipőt cipőfűző nélkül.

– Drágám! – Pamela mosolyogva feláll a kanapéról.

De Martin csak a fejét rázza, és ijedten nézi a kerekesszékes férfit. Pamela átveszi a hátizsákot az ápolótól.

– Valamennyien büszkék vagyunk magára – mondja az ápoló.

Martin idegesen mosolyog, és megmutatja a feleségének, hogy egy virágot rajzolt a tenyerére.

– Ezt nekem rajzoltad? – kérdezi Pamela.

Martin gyorsan bólint, azután összeszorítja a markát.

– Köszönöm – feleli a nő.

– Igazit nem tudok venni – teszi hozzá a férje, rá sem nézve.

– Tudom.

Martin rángatni kezdi az ápoló ruhaujját, és némán mozog a szája.

– De hát már átnézte a hátizsákja tartalmát – jegyzi meg az ápoló, majd Pamelához fordul. – Meg akarja nézni, hogy mindent magával hozott-e.

– Rendben. – A nő átadja a táskát Martinnak, aki leül a padlóra, kiveszi a holmiját, és példás rendben sorba rakja őket.

Martin agyával nincs semmi baj, nem sérült meg, amíg a jég fogságában volt. A baleset után azonban szinte teljesen elnémult. Mintha minden egyes szó kimondása szorongást okozna számára.

A jelek szerint mindenki egyetért abban, hogy poszttraumás stressz szindrómája van, paranoid téveszmékkel.

Pamela tudja, hogy Martin nem gyászolhatja jobban Alice-t, mint ő, ez egész egyszerűen képtelenség. De ő alapvetően erős nő, és megtanulta, hogy az emberek az eltérő hátterük miatt különféleképpen reagálnak adott helyzetekre. Martin egész családja autóbaleset áldozata lett még gyerekkorában, és amikor Alice vízbe fulladt, ez előhívta belőle a korábbi elfojtott élményt.

Pamela kinéz az ablakon, és látja, hogy egy mentőautó áll meg a sürgősségi pszichiátriai osztály előtt, és ettől a képtől öt évet visszarepül az időben, az Östersundi Kórház intenzív osztályára.

– De hát együtt mentek ki a jégre horgászni! – üvöltötte akkor. – Ő is ott volt az apjával! Nem hagyhatták ott! Ő még csak gyerek, nem hagyhatták… nem!

A szeplős ápolónő csak bámult rá némán, egy szót sem bírt kinyögni.

Azonnal riasztották a rendőrséget és a légimentőket, akik visszarepültek a Kallsjönhöz, és búvárokat küldtek le a víz alá.

Pamela képtelen volt összeszedni a gondolatait, nyugtalanul járkált a kórteremben, és folyton azt mondogatta magában, hogy az egész csupán félreértés, és Alice-szal minden rendben. Győzködte magát, hogy hamarosan mindhárman együtt ülnek majd az étkezőasztalnál Stockholmban, és erről a napról fognak beszélni. Elképzelte mindezt, holott a szíve mélyén tudta, hogy nem lesz belőle semmi.

Ott állt Martin ágya mellett, amikor a férfi felébredt az altatásból. Pár pillanatra kinyitotta a szemét, majd hosszú időre megint behunyta, mielőtt ismét felnézett volna. Tekintete elsötétült, ahogy próbálta befogadni a valóságot.

– Mi történt? – suttogta, és megnedvesítette az ajkát. – Pamela? Mi a baj?

– Beszakadt alattad a jég – felelte a nő, és nagyot nyelt.

– Az nem lehet, meg kellett, hogy tartson – magyarázta a férfi, és megpróbálta felemelni a fejét a párnáról. – Próbaképp átfúrtam, tíz centi vastag volt… még motorbiciklivel is rá lehetett volna menni, mondtam is…

Hirtelen elhallgatott, és meredten nézett a feleségére.

– Hol van Alice? – kérdezte remegő hangon. – Pamela, mi történt?

Megpróbált felkelni az ágyból, de lezuhant a földre, és az arcát úgy beverte a padlóba, hogy az egyik szemhéja felhasadt, és vérezni kezdett.

– Alice! – kiáltozta.

– Mindketten rámentetek a jégre? – kérdezte Pamela jó hangosan. – Tudnom kell! Épp most vannak a helyszínen a búvárok.

– Nem értem, hiszen…

Martin sápadt arcán izzadság folyt végig.

– Mi történt? Mondd el, Martin! – szólt rá Pamela erélyesen, megfogva a férfi állát. – Tudnom kell, mi történt.

– De kérlek, hiszen próbálok emlékezni… Horgásztunk. Ez biztos… minden tökéletes volt…

Martin két kézzel masszírozta az arcát. Erre ismét vérezni kezdett a szemhéja.

– Csak mondd el, mi történt!

– Várj!

Martin úgy szorította az ágy keretét, hogy kézfején a bütykök kifehéredtek.

– Arról beszéltünk, hogy átkelünk a tavon egy másik öbölbe, összecsomagoltunk és…

A férfi pupillája kitágult, és szaporábban lélegzett. Arca olyan feszültté vált, hogy Pamela szinte rá sem ismert.

– Martin?

– Én keresztülmentem a jégen – magyarázta, a nő szemébe nézve. – Semmi jelét nem láttam, hogy ott vékonyabb lenne. Fel nem foghatom…

– És mit csinált Alice?

– Próbálok visszaemlékezni rá – felelte a férfi, érezhetően megrendült hangon. – Én előtte mentem, amikor beszakadt alattam a jég… minden olyan átkozottul gyorsan történt. Egyszer csak a víz alatt találtam magam. Egy csomó jégtábla és buborék között, aztán… felfelé kezdtem úszni, amikor meghallottam azt a dübörgést… Alice is belezuhant a vízbe, lesüllyedt a jég alá… Én meg felfelé mentem, hogy levegőt vegyek, azután visszafordultam, és láttam, hogy elvesztette az irányérzékét. Egyre távolodott a léktől, és… azt hiszem, beverhette a fejét, mert valami vörös felhő terjengett körülötte.

– Istenem! – suttogta Pamela.

– Lebuktam utána, és azt hittem, sikerül elérnem, amikor egyszer csak feladta a harcot, és elsüllyedt.

– Hogyhogy elsüllyedt? – zokogta Pamela. – Hogy süllyedhetett el?

– Utánaúsztam, csapkodtam a karommal, és próbáltam elkapni a haját, de nem tudtam… eltűnt a sötétben. Semmit se láttam, túl nagy volt a mélység és a sötétség…

Martin úgy bámult Pamelára, mintha életében először látná, miközben a szemhéjából folyt a vér, végig az arcán.

– De lebuktál… ugye lebuktál utána?

– Nem tudom, mi történt – suttogta Martin. – Fogalmam sincs róla… csak azt akartam, hogy mentsenek meg végre.

Pamela később tudta meg, hogy egy korcsolyatúrára indult társaság bukkant rá a narancssárga jégfúróra és a hátizsákjukra a léknél. Tizenöt méterrel odébb láttak egy férfit a jég alatt, és fejszével kiszabadították.

Egy helikopter az Östersundi Kórházba szállította Martint. A testhőmérséklete 27 fokra hűlt, nem volt magánál, és lélegeztetőgépre tették. A jobb lábáról három lábujját le kellett amputálni, de legalább túlélte.

A jégnek nem lett volna szabad beszakadnia alattuk, de az áramlatok elvékonyították, épp ott, ahol ők keresztülmentek rajta.

Ez volt az egyetlen alkalom, amikor teljes egészében elmesélte a balesetet. Az altatás utáni ébredéskor. Ezután szinte teljesen felhagyott a beszéddel, és kezdett egyre paranoiásabban viselkedni.

A baleset első évfordulóján Martinra mezítláb találtak rá a behavazott autópályán a Haga park közelében. A rendőrség bevitte a Sankt Göran Kórház sürgősségi pszichiátriai osztályára, ahol azóta is szinte folyamatos éjjel-nappali ellátásban részesült.

Öt év telt el azóta, és Martin még mindig képtelen elfogadni a történteket.

Egyéni kezelési terve az utóbbi években arra irányult, hogy kihelyezhető legyen a nyílt osztályra. Már megtanulta kezelni a félelmeit, és több hetet is otthon töltött, anélkül, hogy vissza kellett volna térnie a pszichiátriára.

Most pedig Pamela és Martin, a vezető pszichiáterrel egyetértésben arra a döntésre jutottak, hogy végleg haza kellene költöznie, eljött az ideje, hogy megtegye ezt a lépést. Ami más okból is fontos.

Pamela már több mint két éve önkéntes támogatója a Brisnek, és telefonhívásokat fogad olyan gyerekektől és fiataloktól, akik nehéz helyzetben vannak. Így került kapcsolatba a gävlei családsegítő szolgálattal, és tudta meg, hogy van egy tizenhét éves lány, akit senki sem akar örökbe fogadni. Mia Anderssonnak hívják.

Pamela tárgyalt velük azért, hogy Mia nevelőszülei lehessenek, Dennis azonban figyelmeztette, hogy elutasítják a kérelmét, ha megtudják, hogy Martint bentlakásos intézményben kezelik.

Amikor Pamela mesélt Martinnak Miáról, a férfi olyan boldog volt, hogy könnyek gyűltek a szemébe. Ekkor ígérte meg, hogy tényleg megpróbál tartósan hazaköltözni.

Mia Andersson szülei mindketten keményen drogoztak, és a lány nyolcéves volt, amikor meghaltak. Egészen felnőttkoráig bűnözők és drogosok közt élt. Bárhová is helyezték ki az évek során, sehol nem volt jó helyen, mostanra pedig túl idős lett ahhoz, hogy bárki is örökbe akarja fogadni.

Egyes családokat súlyos veszteségek érnek, és Pamela arra gondolt, az életben maradottaknak egymást kellene keresniük. Mindhárman elvesztették a legközelebbi hozzátartozóikat, ezért megértik egymást, és együtt könnyebben gyógyulnának.

– Most már csukja be a hátizsákját! – szól Martinra az ápoló.

Martin behúzza a cipzárt, ráhajtja a csatot, majd egyik kezében a táskával feláll.

– Készen állsz a hazaköltözésre? – kérdezi Pamela.

9

A szalonban sötét van, de a kanyargós tapétaminta szürke gyöngysorként ragyog.

Úgy egy órával ezelőtt a lyuk egy hosszú időre elsötétült.

Jenny teljes csendben fekszik az ágyában, és Frida lélegzését hallgatja. Tudja, hogy ő is ébren van.

A kutya már ugat egy ideje az udvaron.

Jenny reméli, hogy Frida nem képzeli azt, már nyugodtan beszélhet. Az imént nyikordult meg az emeletre felvezető lépcső. Talán csak a fa húzódott össze, ahogy esténként szokott, mindenesetre nem vállalhattak kockázatot.

Jenny felpillant a fénylő pontra, próbálja kivenni, vajon a fény a szobán belül ragyog-e.

Mindenütt apró lyukak vannak. Az ember itt megtanulja, hogy úgy tegyen, mintha nem venné észre, hogy a csempébe fúrt lyuk elsötétül, amikor a zuhany alatt áll, vagy amikor a levesét eszi az ebédlőben. A megfigyelés az élete részévé vált.

Jenny emlékszik, hogy már hetekkel az elrablása előtt is az volt az érzése, hogy figyelik. Egyszer, amikor egyedül volt otthon, úgy érezte, valaki van a házban, a következő éjjel pedig arra riadt fel, mintha álmában valaki lefényképezte volna.

Pár nap múlva a szennyeskosárból eltűnt a világoskék, vérfoltos selyembugyija. Mire szerzett folttisztítót, már nem volt ott. Aznap, amikor elrabolták, valaki kiszúrta a biciklije kerekét.

Rabsága első időszakában addig ordított, míg be nem rekedt, amikor észrevette, hogy valaki bámulja a pince tetejébe fúrt lyukon át.

Azt üvöltötte, hogy mindjárt itt a rendőrség.

Csak egy fél év múltán értette meg, hogy a motoros rendőr soha nem fogja felismerni, hogy a fűbe hányó és az eltűnt lány ugyanaz a személy. Meg se nézte őt alaposan, csak elhajtotta, mint valami részeges kamasz lányt.

Jenny hallja, hogy Frida oldalt fordul az ágyban.

Már két hónapja tervezik együtt a szökést. Minden éjjel megvárták, amíg az emeleten elült a lépések zaja, és a pincéből a kiáltásoké. Amint biztosak voltak benne, hogy az egész ház álomba szenderült, Frida Jenny ágyához csoszogott, hogy folytathassák a beszélgetést.

Jenny próbált nem gondolni a szökésre, holott mindvégig tudta, hogy muszáj kiszabadulnia innen. Frida még csak tizenegy hónapja érkezett, de máris türelmetlen.

Jenny már öt éve figyeli a dolgokat, és azóta vár a megfelelő pillanatra. Egyszer majd minden ajtót nyitva hagynak, és akkor meglép, vissza se néz.

Frida azonban más okból is kétségbe van esve.

Egy hónappal ezelőtt bement a portára, és elvette a szalon egyik pótkulcsát. A lopást eddig nem vették észre, mivel a helyiség egyik fala tele van kampókon lógó sötét színű kulcsokkal.

Frida nagy kockázatot vállalt, ám szükség is volt rá, mivel az ajtót éjszakára bezárják, a szalon apró ablakai pedig kívülről be vannak szögezve.

Csomagot nem készítettek össze, mert azt a háziak könnyen észrevehették volna. Ha eljön a megfelelő pillanat, egyszerűen csak eltűnnek.

Már legalább egy órája csend van.

Jenny tudja, hogy Frida azt akarja, még ma éjjel szökjenek meg. Neki egyedül az a kifogása ez ellen, hogy az éjszakák még mindig túl világosak, és egész addig megláthatnák őket az udvaron, míg el nem tűnnek az erdőben.

A terv egyszerű: felöltöznek, kinyitják az ajtót, végigmennek a konyhába vezető folyosón, kimásznak az ablakon, majd az erdőn keresztül menekülnek tovább.

Jenny minden lehetséges alkalommal odament a házőrző kutyához. Összegyűjtött egy keveset a saját ételéből, és odaadta neki, hogy a kutya megismerje, és ne ugasson, amikor megszökik.

A házból ezüstszürke távvezetékoszlopok látszanak a fák csúcsai felett. Jennynek az a terve, hogy az oszlopok mentén halad, hogy el ne tévedjen. Ezek alatt általában elég csupasz a talaj, nehogy a viharban kidőljön egy fa, és leszakítsa a vezetékeket. Ezen a terepen jóval könnyebb menni, mint a sűrű erdőben. Egészen gyorsan tudnak majd így haladni, és egyre távolabb kerülni a nagyitól.

Frida ismer valakit Stockholmban, akiben megbízik. Azt ígérte, nála elrejtőzhetnek, és a férfi majd kisegíti őket pénzzel, vesz nekik vonatjegyet is, hogy hazajuthassanak.

Addig nem mehetnek el a rendőrségre, amíg haza nem érnek a családjukhoz.

Jenny tudja, miért áll ott az éjjeliszekrényen az az aranykeretes kép. Caesar elment Jenny szüleihez egy nyári reggelen, és lefotózta őket a ház mögötti udvaron. Fridának a kishúgáról van egy képe, lovaglósisakban. Szemből készült, ezért piros rajta a szeme.

Caesarnak csomó kapcsolata van a rendőrségnél és a segélyhívó központnál is. Úgyis megtudja, ha megpróbálják felhívni a 112-es segélyhívót, és akkor kivégzi a családjukat.

Annyira csábító a gondolat, hogy még ma éjjel megszökjenek, hogy Jenny szíve zakatolni kezd az adrenalin hatására, a megérzései viszont azt súgják, várnia kellene augusztus közepéig.

A házban mindenki alszik, a nagyi órák óta feléjük sem nézett.

A rézlemezből készült szélkakas nyikorog a tetőn, ahogy forgatja a szél.

Frida arany karkötői megcsörrennek, amikor kinyújtja a kezét a sötétben. Jenny pár másodperc múlva megfogja, és lágyan megszorítja.

– Tudod, mit gondolok erről – mondja halkan, le sem véve a szemét a falon látható fénylő gyöngyszemről.

– Igen, de sosem lesz tökéletes az időzítés – feleli Frida türelmetlenül.

– Halkabban… Várunk egy hónapot, annyit még kibírunk. Egy hónap múlva ilyenkor már teljesen sötét lesz.

– Akkor majd lesz valami más, ami miatt nem lesz jó – feleli Frida, eleresztve a kezét.

– Esküszöm, veled megyek, ha sötétebb lesz odakint. Hiszen már megmondtam.

– Csakhogy én már nem vagyok biztos benne, hogy tényleg el akarsz innen menni. Szóval… inkább maradsz? De miért? A sok arany, a gyöngyök és a smaragdok miatt?

– Gyűlölöm ezt az egészet!

Frida csendben felkel az ágyából, leveszi a hálóingét, a párnájából és a takarójából emberi alakot formál.

– Szükségem van a segítségedre az erdőben, mert ezt a részét te sokkal jobban tudod… te viszont nem jutsz haza nélkülem – magyarázza Frida, miközben felveszi a melltartóját és a blúzát. – A fenébe, Jenny, együtt kell csinálnunk! Ha segítesz, kapsz pénzt, vonatjegyet… De én most fogok lelépni. Itt a nagy lehetőséged.

– Ne haragudj, de nem merem – suttogja Jenny. – Túl veszélyes.

Fridára néz, ahogy betűri a blúzát a szoknyájába, és felhúzza a hátulján levő rövid cipzárt. Amikor a harisnyáját, majd a bakancsát veszi fel, az aprót koppan a padlón.

– Egy botot mindig szúrj a földbe – suttogja neki Jenny. – Menj végig a villanypóznák mentén, de nagyon lassan, légy óvatos!

– Rendben – feleli Frida, majd csendben odaoson az ajtóhoz.

Jenny félig felül az ágyban.

– Nem kaphatnám meg Mickey számát? – kéri.

Frida nem felel, csak kinyitja az ajtót, és kilép a folyosóra. A kilincs kattan egyet, amint becsukja az ajtót, majd csend lesz.

Jenny hevesen dobogó szívvel visszafekszik. Gondolatai szélsebesen vágtatnak, látja, ahogy gyorsan felöltözik, és Frida után siet. Átrohan az erdőn keresztül, felszáll egy vonatra, és hazamegy.

Lélegzet-visszafojtva figyel. Egy hangot sem hall, bár Fridának mostanra már el kellett haladnia Caesar ajtaja előtt, a konyha felé tartva.

A nagyi általában nem alszik túl mélyen. Ha bármelyikük csak megpisszen, máris léptek zaja hallatszik a lépcsőről.

Most azonban egyelőre minden csendes.

Jenny szíve beleremeg, amikor a kutya ugatni kezd. Tudja, hogy Frida kinyitotta a hátsó ablakot, és kimászik rajta.

Ám a kötél megfeszül a kutya nyakán, az ugatás elhalkul, majd teljesen megszűnik. Annyi hallatszik csupán, mint amikor szagot fog egy őz vagy egy róka után.

Jenny a kulcslyukra mered, majd annak a falra vetülő fényes pontjára.

Frida mostanra már az erdőben jár. Sikerült elkerülnie a csengőkkel felszerelt hálót. Most kell majd óvatosnak lennie.

Jenny most arra gondol, hogy a lánnyal kellett volna mennie. Így most se kulcsa nincs, se segítője, sem pedig menekülési terve.

Amikor behunyja a szemét, egy sötét erdőt lát maga előtt.

Minden csendes.

Az emeletről vécéöblítés hangját hallja, mire összerezzen, és kinyitja a szemét.

A nagyi felébredt. A lépcsőről súlyos léptek dobogása hallatszik. Recseg a korlát.

A portán halkan megszólal egy csengő. Ez gyakran megesik, amikor fúj a szél, vagy néha valamilyen állat indítja be a riasztót.

A kulcslyuk foltja rendületlenül világít a falon.

Jenny hallja, hogy a nagyi az előszobában felveszi a kabátját, kilép a házból, és bezárja maga mögött a bejárati ajtót.

A kutya nyüszít és csahol. Megszólal egy másik csengő.

Jenny szíve hevesen ver. Valami baj van.

Erősen behunyja a szemét, és hallja, hogy valaki bekopog az egyik szomszédos szobába.

A tetőn a szélkakas forog nyikorogva.

Amikor a kutya ugatását távolabbról hallja, Jenny kinyitja a szemét.

A jószág nagyon idegesnek tűnik.

Jenny abban reménykedik, hogy a nagyi azt hiszi, Frida úgysem merészkedett az erdőbe, inkább a bánya felé vette az irányt.

Az ugatás most már közelebbről hallatszik.

Jenny valójában már jóval azelőtt tudja, hogy Fridát elkapták, mielőtt meghallaná a hangokat az udvarról és a kicsapódó bejárati ajtóét.

– Már meg is bántam! – kiáltja Frida. – Épp visszafelé indultam. Itt akarok maradni, nagyon jól érzem…

Egy hatalmas pofon szakítja félbe a mondandóját. Úgy hangzik, mintha a feje a falnak csapódott volna, azután a földre zuhanna.

– Csak hiányzott anya és apa.

– Hallgass! – ripakodik rá a nagyi.

Jenny arra gondol, hogy úgy tesz, mint aki mélyen alszik, és nem is tud róla, hogy Frida megpróbált elszökni.

A márványköves folyosóról léptek zaja hallatszik, majd kitárul a szalon ajtaja. Frida sírva esküdözik, hogy csupán tévedés volt az egész, és már visszafelé tartott, amikor csapdába esett.

Jenny csendben fekszik, és hallgatja a fémes kopogást, valamint a mély sóhajokat, de nem érti, mi történik.

– Semmi szükség rá, hogy megtegye – könyörög Frida. – Kérem, várjon, esküszöm, soha többé…

Majd hirtelen felsikít. Jenny még életében nem hallott ilyen hangot. Ez a kibírhatatlan fájdalom sikolya, amely hirtelen abba is marad.

A falakon át kopogás hangja hallatszik, és bútorok tologatásáé. Elkínzott jajgatást hall egy ideig, szapora légvételekkel megszakítva, azután ismét csak a csendet.

Jenny pisszenni sem mer, a szíve a fülében dobog. Már azt sem tudja, mióta bámul a sötétségbe, amikor a falon eltűnik a fehér gyöngyszem. Jenny behunyja a szemét, kissé kinyitja a száját, és úgy tesz, mintha aludna.

A nagyit feltehetőleg úgysem tudja becsapni, mégsem nyitja ki a szemét, amíg meg nem hallja a folyosón a lépteit. Olyan, mint amikor valaki lassan megy, és közben egy fadarabot rugdos maga előtt.

Kitárul az ajtó, és a nagyi nehézkesen belép a szobába. Az éjjeliedény nekikoccan az ágy lábának.

– Öltözz, és gyere a szalonba! – szól oda Jennynek, és megböki a botjával.

– Hány óra? – kérdi a lány álmos hangon.

A nagyi sóhajtva kimegy.

Jenny sietve magára kapkodja a ruháit, a kabátját már menet közben veszi fel. Megáll a folyosón, felrántja a combján a harisnyáját, majd továbbsiet a szalon nyitott ajtaja felé.

A behúzott függönyök kizárják a nyári éjszakát. A nagy szobában egyedül az olvasólámpa világít.

Átlósan az ajtó előtt egy véres műanyag vödröt lát.

Érzi, hogy remeg a lába, amikor belép.

Az egész szoba vér-, hányás- és ürülékszagot áraszt.

Ahogy elmegy a vödör mellett, látja, hogy Frida mindkét lábfeje benne van.

A szíve majd kiugrik a helyéről.

Csak akkor látja az egész szobát, amikor megkerüli a cseresznyefavirág-mintás japánfalat.

A nagyi leült egy karosszékbe. Körülötte vér borítja a mozaikpadlót. Ajkát erősen összeszorítja, és keserű képet vág. Vaskos karja egész a válláig csupa vér, a fűrészt tartó kezéből is az csöpög.

Frida hanyatt fekszik a díványon. Erősen remegő testét a törzsénél és a combjánál két heveder tartja, amelyeket az ágy alatt vezettek keresztül.

A nagyi a bokája fölött fűrészelte le a lábát, össze is húzta a sebet, mégis a vér még mindig folyik belőle. A selyemvánkos és a kispárnák teljesen átáztak, és egyenletes vércsík csordogál a padlóra a dívány lábai között.

– Most már nem fog többé eltévedni – jegyzi meg a nagyi, majd a fűrésszel a kezében feláll.

Frida szeme tágra nyílt, sokkos állapotban van, és amennyire tudja, állandóan megcsonkított lábait emelgeti.

10

A csipkefüggönyökön áttörő fény megvilágítja a szalont. Olyan, mintha naplemente lenne, pedig kora reggel van. A mozdulatlan levegőben csillognak a porszemek.

Jenny Frida gondját viseli, amíg a nagyi a konyhában van.

A Frida nyakában lévő véres gyöngy nyaklánc minden lélegzetvételével együtt mozog. Behunyt szemhéja rózsaszínű, ajkait véresre harapta.

Jenny levette róla a szíjakat.

Frida blúza izzadságtól nedves a mellei közt és a hóna alatt. Fekete melltartója átlátszik az anyagon. Kockás szoknyája körbecsavarodott a derekán.

Nagyon erős fájdalmai vannak, úgy tűnik, nem is érti, mi történt vele.

Jenny átkötözte a lány vérző lábcsonkjait, és már kétszer is kiment a konyhába, hogy elmagyarázza a nagyinak, muszáj kórházba vinni Fridát. Egyik lábszárán felszakadt a seb, és kékeslilára színeződött az amputált rész felett. Jenny arra tippel, hogy egy medvecsapdába lépett az erdőben. Talán ezért döntött úgy a nagyi, hogy leamputálja a lábait.

Frida kinyitja a szemét, lenéz a lábára, kissé felemeli az egyik csonkot, majd hirtelen pánikba esik. Úgy ordít, hogy elcsuklik a hangja, felsőtestét oldalra rántja, leesik a véres szőnyegre, majd a kibírhatatlan fájdalomtól elhallgat.

– Istenem! – zokogja.

Jenny próbálja mozdulatlanul tartani a lányt, ám az pánikba esik, egész teste rángatózik, és kétségbeesetten csapkodja a fejét.

– Nem akarom!

A varrat felreped a bal lábában, mire az ismét erősen vérezni kezd.

– A lábaim… lefűrészelte mindkét lábam…

Szőke haja csatakos a könnyektől és az izzadságtól, pupillája kitágult, ajkából pedig kifutott minden csepp vér. Jenny megsimogatja az arcát, és azt ismételgeti, hogy minden rendben lesz.

– Túl leszünk rajta – mondogatja. – Csak sikerüljön elállítani a vérzést.

Jenny odébb tolja a díványt, és Frida csonka lábait óvatosan felteszi az ülőpárnára, hogy ezzel is csillapítsa a vérzést. Frida behunyja a szemét, és szaporán lélegzik.

Jenny a tükör melletti kémlelőnyílást nézi, de a szobában túl világos van ahhoz, hogy meg tudja állapítani, figyelik-e. Ezért vár, és a ház belső része felé hallgatózik.

Frida bakancsa és fehér harisnyája az asztal alá hajítva hever.

Amikor Jenny a konyhából porcelán csörömpölését hallja, Frida fölé hajol, óvatosan végigsimít a lány szoknyáján, és mindkét zsebét átkutatja. Majd mintha hallana valamit, hirtelen megfordul.

A nagyi vörös lábnyomai a mozaikpadlón szétterülő hatalmas vértócsától a műanyag vödör mellett vezetnek, végig a folyosó felé.

Jenny próbálja kifürkészni az ajtónyílást a paraván két oldala közti résen. Kicsit tétovázik, majd egy ujjal benyúl Frida szoknyájának korca alá, végigtapogatja, azután gyorsan vissza is rántja a kezét, amikor lépteket hall a folyosó felől.

A nagyi elmegy a szalon mellett, tovább, az előtérbe.

Jenny letérdel, és kigombol két gombot Frida blúzán.

Az udvaron ugatni kezd a kutya.

Frida kinyitja a szemét, és Jennyre néz, aki kezét épp Frida átizzadt melltartójába dugja.

– Ne hagyj itt – motyogja.

Jenny a lány jobb melle alatt talál egy apró cetlit, kihúzza, és feláll.

A függönyökön átsütő fény lassan elhalványodik, majd egy időre elsötétül. A vánkosból csepeg a vér.

Jenny futólag ránéz a cetlire, látja rajta Frida ismerősének a telefonszámát, elfordul, és a papírlapot becsúsztatja a saját alsóneműjének gumija alá.

– Kérlek, segítened kell! – suttogja Frida, és a fájdalomtól az ajkába harap.

– Megpróbálom elállítani a vérzést.

– Jenny, nem akarok meghalni, kórházba kell mennem. Ez így nem lesz jó.

– Csak feküdj nyugodtan.

– Tudok négykézláb mászni, esküszöm, menni fog! – erősködik Frida, és zihálva lélegzik.

Ekkor nyílik a bejárati ajtó, és az előtérből a nagyi léptei közelednek. Nehéz cipője és a botja végig kopog a márványpadlón. Az övére felfűzött kulcsok megcsörrennek.

Jenny a vitrin mellé áll, és újabb gézdarabokat vág nyomókötéshez. A léptek zaja elhalkul, lenyomódik a kilincs, és a nagyi a botjára támaszkodva belép. Szigorú arcára árnyék vetül, amikor megáll a paraván mellett.

– Ideje hazautazni – közli.

– Már csillapodott a vérzés – próbálkozik Jenny, nagyot nyelve.

– Van hely odabent kettőnek is – vágja rá a nagyi, majd kimegy a szobából.

Jenny tudja, mit kell tennie, ha életben akar maradni, ám próbál nem gondolni rá. Fridához lép, de nem néz a szemébe, úgy hajol le hozzá, és fogja meg az aranyszállal hímzett szőnyeg szélét.

– Kérlek, várj!

Jenny megcsúszik a vértócsában, amikor hátrafelé lépdelve kivonszolja Fridát a mozaikpadlón a márványköves folyosóra. Frida sírva hajtogatja, hogy már sokkal erősebbnek érzi magát, holott a padlón levő legkisebb egyenetlenség hatására is nyüszíteni kezd a fájdalomtól.

Jenny végighúzza őt Caesar szobája előtt, az előszoba felé, és igyekszik elengedni a füle mellett a lány nyöszörgését és könyörgéseit.

Frida próbál megkapaszkodni egy aranyozott ülőkében, amelyet egy darabon magával vonszol, mielőtt lecsúszna róla a keze.

– Ne csináld! – zokogja.

A nagyi a kavicsos udvar felé néző ajtóban áll. Enyhe füstszag árad befelé az előszobába. A nagyi háta mögül a délelőtti napfény áttör a füstfelhőn. Jenny rájön, hogy az égetőkemencében éget valamit a hetedik hosszúház mögött.

Frida felüvölt a fájdalomtól, amikor Jenny lehúzza őt a két lépcsőfokon, majd végig az udvaron. Egyik lábcsonkjából lüktetve folyik a vér. A szőnyeg redőjében jókora tócsa gyűlik össze.

A kutya nyugtalanul nyüszít, amikor a nagyi a hosszú pórázt hozzáköti a rozsdás szemeteskonténer egyik vasalatához.

A szőnyeg sötét nyomot hagy maga után a kavicsos úton.

A nagyi kinyitja a hatodik hosszúház ajtaját, és kitámasztja egy kővel. A bádogtetőről száll a füst felfelé, a fenyőfák koronái fölé.

Frida felnyög, amikor Jenny elengedi a szőnyeget. A gyöngysor megfeszül a nyakán, tekintetében kétségbeesés.

– Segíts! – könyörög.

Jenny lehajol, és egykedvűen állapítja meg, hogy az összes körme letört, amikor ismét megragadja a szőnyeg peremét, és a betonon is végigvonszolja Fridát.

A bádog és a tetőállványzat alatt sorakozó piszkos ablakokon áthatol a napfény. Egy régi, pályaudvari óra áll a falnak támasztva. Jenny a saját tükörképét látja benne, keskeny árny a domború üvegben.

A földön száraz falevelek és fenyőtű. Az előkészítő asztal felett légypapír lóg, egy műanyag dobozban pedig rozsdás medvecsapdák hevernek.

Jenny végigvonszolja barátnőjét a halfeldolgozás melléktermékeivel teli teknők és hordók mellett, be a jókora gázkamrába.

Frida már képtelen uralkodni halálfélelmén, és hangosan sírva fakad.

– Anya! Az anyukámat akarom!

Jenny megáll középen, elengedi a szőnyeget, és kimegy a helyiségből, rá sem néz Fridára. Földre szegezett arccal elmegy a nagyi mellett, ki az udvarra, a hűs levegőre.

A kutya ugat párat, beleharap a pórázba, körbe-körbe rohangál, és felveri a port, majd lihegve leheveredik.

Jenny kivesz a talicskából egy partvist, majd sietve körbesepri a ház sarkait. Tudja, hogy a nagyi azt várja, most majd bemegy a szalonba zokogni. Azt hiszi, ezzel annyira ráijesztett, hogy soha nem mer majd megszökni.

Jenny reszket a félelemtől, mégis bemegy a régi kamion és a félpótkocsi közé, rátapos a partvis fejére, ezzel leszedi a nyélről, és nekiindul.

Miközben a nagyi gázzal kivégzi Fridát, Jenny továbbmegy az erdőbe, hátra se néz. Tudja, hogy nem szabad pánikba esnie, és nem kezdhet el futni.

Lassan halad előre a fenyőtörzsek és a kékáfonya-bokrok között. A szél jóval felette végigsüvít a fák koronáján. Arcát pókhálók csiklandozzák.

Jenny túl szaporán lélegzi be a hűvös, reggeli levegőt, és arra gondol közben, hogy a nagyi talán már keresni is kezdte.

Óvatosan döfködi a botot maga elé a földbe, a másik kezével pedig félresöpri az ágakat.

Az erdő egyre sűrűbb és bozótosabb.

Egy kidőlt fa állja útját, beszorulva két másik közé. Lehajol, hogy átbújjon a törzs alatt, és épp felegyenesedne a túloldalon, amikor valami megcsillan előtte. A fák közé egymást keresztező nejlonzsinórokat feszítettek ki. Jenny tudja, hogy ezek valahogyan összeköttetésben állnak a portán található csengőkkel. Ismét hátralép, feláll, és megkerüli a kidőlt fát.

Egy faág megreccsen, és kettétörik a talpa alatt. Szándékosan lelassítja a lépteit, és elmegy egy árok mellett. Az ágakból és mohából font csapdafedél belezuhant az árokban elhelyezett, kihegyezett cölöpökbe.

Jenny tudja, hogy egyetlen esélye van. De ha sikerül kikeverednie az erdőből, eljuthat Stockholmba, ahol Frida ismerőse segít majd neki hazamenni.

Nem akar kockáztatni, tudja, hogy a szüleivel együtt kell elmenniük a rendőrségre, hogy védelmet kapjanak, amíg a rendőrök el nem kapják Caesart és a nagyit.

Úgy száz méterrel előrébb az erdőben egy csapás vezet. Egy egyenes útról eltávolították a fákat, és a villanyvezetékek póznától póznáig futnak. Jenny megkerül egy földből kifordult gyökeret, és egy kis tisztásra jut, amikor a háta mögött, a földről valami dübörgő hangot hall.

Egy fáról varjú száll fel, és nyugtalanul károg.

Jenny előtt a földet sűrűn benőtte az óriáspáfrány. Keresztülgázol rajtuk, de mindvégig maga elé szurkál a partvisnyéllel.

A zöld növények a combjáig érnek, és olyan sűrűn nőttek, hogy a saját lábát sem látja tőlük.

Jenny most már tisztán hallja az izgatott kutyaugatást, és épp futásnak eredne, amikor valami kiragadja a kezéből a fanyelet, amely nagy csattanással földet ér.

Jenny meg sem mozdítja a lábát, csak áll mozdulatlanul, közben lehajol, és félrehajtja a páfrányokat. A partvisnyél egy medvecsapdában rekedt. A durva fogak olyan erősen csapódtak össze, hogy kis híján leharaptak egy darabot belőle. Elég volt kétszer előre-hátra hajlítania, és már le is tört.

Óvatosan keresztülmegy az irtáson, és közben a nyéllel a földet böködi egészen az utolsó fákig, míg végül kiér a letarolt területre.

Végigmegy az elsárgult füvön, be a nyírfacsemeték közé, amelyeknek vékony, rózsaszín ágaik vannak, azután megáll, és hátrafelé hallgatózik, mielőtt folytatná útját.

11

Az elmúlt éjjel sok eső esett, most azonban hét ágra süt a nap, és már a fák lombjáról sem csöpög a víz.

Odabent, a három üvegházban a zöld levelek nekinyomódnak a párától csíkos üvegnek.

Valeria de Castro a talicskát a fészer mellé állítja, hogy tápot hozzon a növényeknek. Nyakában ott himbálózik a vészjelző.

Joona Linna beletapossa az ásó fejét a földbe, majd kihúzza magát, és kézfejével letörli a homlokáról az izzadságot. Kigombolt esőkabátja alól kilátszik kötött pulóvere. Haja kócos, a szeme, mint az oxidálódott ezüst, mielőtt az ágak közül áttörő napfény megcsillanna a tekintetében.

Még mindig, minden egyes nap úgy érzi magát, mint aki egy viharos éjszaka utáni napsütéses hajnalon kilép a házból, és bár látja a pusztulást és a veszteségeket odakint, mégis úgy érzi, a világ új reményt rejt a túlélők számára.

Joona rendszeresen kimegy a sírokhoz, és virágot visz rájuk az üvegházból. Az időnek megvan az a képessége, hogy enyhíti és elhalványítja a fájdalmat. Az ember lassanként megtanul alkalmazkodni a változásokhoz. Megszokja, hogy az élet megy tovább, még ha nem is épp úgy, ahogy szerettük volna.

Joona Linna visszatért a svéd Országos Műveleti Osztály, a NOA felügyelői posztjára, és visszakapta egykori, nyolcadik emeleti szobáját is.

Minden arra irányuló kísérletük, hogy kézre kerítsék a magát Hódnak nevező férfit, eredménytelen volt. A NOA-nak egyedüli nyomként nyolc hónappal később is mindössze egy fehéroroszországi térfigyelő kamera életlen képei álltak a rendelkezésére. A rendőrségnek még a valódi nevét sem sikerült kiderítenie. Valamennyi helyszínről, ahol megfordult, kiderült, hogy zsákutcába vezet. Az Interpol százkilencven tagállama közül egyikben sem találták semmi nyomát. Mintha csupán néhány hétig létezett volna ezen a Földön, az elmúlt évben.

Joona megáll, és Valeriára pillantgat, de észre sem veszi, hogy közben mosolyog. A nő a talicskát tolja a kavicsos úton, Joona felé tartva. Lófarokba kötött göndör haja csak úgy lobog a fényes, fekete, agyagfoltos tollmellény fölött.

– Radio goo goo – szólal meg Valeria, amikor a tekintetük találkozik.

– Radio ga ga – feleli Joona, majd folytatja az ásást.

Valeria holnapután Brazíliába utazik, hogy ott legyen a nagyobbik fia gyermekének születésénél. A kisebbik fia addig gondját viseli majd a faiskolának.

Lumi megérkezett Párizsból, és addig marad itt, míg Valeria el nem utazik, azután Joonánál fog lakni Stockholmban öt napig.

Tegnapelőtt együtt nézték meg, ahogy a svéd női focicsapat, az angolok legyőzésével bronzérmet szerzett a világbajnokságon, tegnap este pedig báránybordát grilleztek. Lumi egész vacsora alatt szórakozottnak tűnt, és amikor az apja beszélni próbált vele, ő úgy válaszolgatott neki, akár egy idegennek.

Lumi korán lefeküdt, és otthagyta Joonát és Valeriát, akik a kanapén ülve egy, a Queen együttesről szóló filmet néztek. A zenéjét egész éjjel hallották a fejükben, és ez ma reggel is folytatódott.

– All we hear is radio ga ga – énekli Valeria szemben, az ültetőasztaloknál állva.

– Radio goo goo – feleli Joona.

– Radio ga ga – kontrázik a nő mosolyogva, majd visszamegy az üvegház irányába.