Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Mondd ezt háromszor, csukott szemmel:

Számos ismeretlen kis barátomnak, akiket ennek a könyvsorozatnak a korábbi kötetei révén szereztem

Előszó Joseph Jacobs Újabb kelta tündérmesék című kötetéhez

Foreword for More Celtic Fairy Tales by Joseph Jacobs

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

ELŐSZÓ [1895]

I. LIR5 GYERMEKEINEK VÉGZETE

II. JACK, A FURFANGOS TOLVAJ

III. PWYLL,17 DYFED18 HERCEGE

IV. PADDY27 O’KELLY ÉS A MENYÉT

V. A FEKETE PARIPA

VI. MACCONGLINNEY LÁTOMÁSA

VII. OWEN O’MULREADY ÁLMA

VIII. MORRAHA

IX. A MACANDREW CSALÁD TÖRTÉNETE

X. A LIDDESDALE-I47 GAZDA

XI. A GÖRÖG HERCEGKISASSZONY ÉS AZ IFJÚ KERTÉSZ

XII. A RŐTBARNA KUTYA

XIII. BUTAFEJ ÉS A KIRÁLY FIAI

XIV. CNOC RATH FIONN50 LEGENDÁJA

XV. ELIDORE

XVI. MEGGYÓGYÍTJÁK KAYN LÁBÁT

XVII. HOGYAN LÁTOGATTA MEG FIONN65 AZ ÓRIÁSOK KIRÁLYSÁGÁT?

XVIII. HOGYAN JUTOTT EL CORMAC MAC ART TÜNDÉRORSZÁGBA?

XIX. A REJTVÉNYFEJTŐ

XX. A BÁRÁNY FARKA

JEGYZETEK ÉS FORRÁSMUNKÁK

JEGYZETEK A MAGYAR KIADÁSHOZ

A MAGYAR KIADÁS KÉSZÍTÉSE SORÁN HASZNÁLT FORRÁSMUNKÁK

A BORÍTÓT A MÁTAI ÉS VÉGH KREATÍV MŰHELY TERVEZTE

Joseph Jacobs

ÚJABB KELTA TÜNDÉRMESÉK

fordította
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-696-6 PRINT
ISBN 978-963-559-697-3 EPUB
ISBN 978-963-559-698-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

a mű eredeti címe
More Celtic Fairy Tales

G.P. Putnam’s Sons, New York,

David Nutt, London

Első kiadás: 1895
a fordítás az 1895. évi első kiadás alapján készült

© a borítót a Mátai és Végh
Kreatív Műhely tervezte

a szövegközti illusztrációkat
John D. Batten (1860 – 1932)

grafikáiból válogattuk

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Mondd ezt
háromszor, csukott szemmel:

Mothuighim boladh an Éireannaigh bhinn
bhreugaigh faoi m’fhóidín dúthaigh

és meglátod,
amit meg kell látnod!

Számos ismeretlen
kis barátomnak,
akiket ennek a könyvsorozatnak
a korábbi kötetei révén szereztem

Joseph Jacobs

Előszó
Joseph Jacobs Újabb kelta tündérmesék című kötetéhez

Nagy örömmel tölt el, hogy ismét rövid előszót adhatok a bűvös kelta tündérmesekincs újabb kitűnő fordításához, ami nemcsak az ír mitológia és népköltészet történeteiből válogat, hanem skóciai és walesi fivéreinktől származó néphagyományt is tartalmaz. Mi írek, ahogy a skótok és walesiek, egyaránt híresek vagyunk történetmesélésünkről – ahogy mi Írországban mondjuk „hímes szavú, mézes hangú” adottságunkról. Ez a hagyomány a mi tündérekkel, harcos hősökkel és óriásokkal teli mitikus történeteinkből ered, amik Írország szépséges, misztikus és elemek által szaggatott földjén játszódnak. Ez a kötet az első magyar nyelvű kiadása Joseph Jacobs kelta tündérmesék sorozata negyedik, egyben utolsó kötetének, amit avatott szemmel fordított és szerkesztett Bujtor László. Engem igencsak lenyűgöz, hogy ezeknek a csodálatos történeteknek a magyar nyelvű fordításában László számos szereplő és földrajzi hely esetében visszatér az eredeti ír és gael nevekhez, hiszen ez további növeli a mesék hitelességét, eredeti ízét. John D. Batten lenyűgöző illusztrációi pedig valódi élettel töltik meg a történeteket. A tündérmesék ezen kötete ismét sok híres ír, skót és walesi történetet tartalmaz; néhány közülük személyes kedvenceim közé tartozik, mint a Lir gyermekeinek végzete, A fekete paripa, vagy a Cnoc Rath Fionn legendája. Történetek, amiket mind a mai napig szívesen olvasok, történetek, amiket mind a mai napig mesélek a gyermekeimnek. Garantálom, hogy ezeket és a kötet többi történetét olvasva, ahogy belemerülnek ebbe a mágikus, fantasztikus szereplők által benépesített világba, a mesék lángra lobbantják majd gyermekeik fantáziáját a szépség és a természet keretezte világban. Nagyon boldog vagyok, hogy szerte Magyarországon a gyerekek megismerkedhetnek az újabb kelta történetekkel és élvezhetik ezeket a tündérmeséket, ahogy már régóta teszi azt az ír gyermekek generációinak hosszú sora.

Ronan Gargan
Írország magyarországi nagykövete

Foreword for
More Celtic Fairy Tales by Joseph Jacobs

Ronan Gargan,
Ambassador of Ireland to Hungary

I am delighted to once again provide a brief foreword for another great Hungarian translation of magical Celtic fairy tales which not only include stories from Irish mythology and folklore but also draws on the traditions of our Celtic cousins in Scotland and Wales. We Irish, as well as the Scots and the Welsh, are famed for our story telling or as we say in Ireland ‘the gift of the gab’. This tradition stems from our mythical stories about fairies, warrior heroes and giants all set in the rugged, beautiful and mystical land of Ireland. This book is the first Hungarian version of the fourth volume of Joseph Jacob’s Celtic fairy Tales which has been so skilfully translated and edited by Bujtor László. I am very impressed that in his translation, László has returned to the original old Irish or Gaelic names for many of the characters and locations in these wonderful stories which brings added authenticity to the tales. The amazing illustrations by John D. Batten also bring the stories to life so vividly. This volume of Fairy Tales contains so many famous Irish, as well as Scottish and Welsh, fairy tales, some of which are my own favourites, such as the Fate of the Children of Lir, The Black Horse and Legend of Cnoc Rath Fionn. Stories I still enjoy reading to this day and stories that I tell my own children. I guarantee that telling these and other stories in this volume to your children will spark their imaginations as they become immersed in a magical world, a world of fantastical characters, a world of nature and beauty. I am just so happy that children throughout Hungary will get to enjoy these fairy tales just like generations of Irish children have.

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Amikor kiadónk 2017-ben úgy határozott, hogy belevág a nyomtatott könyvek kiadásába, első választásunk egy mesekötetre esett. Donald A. MacKenzie Skót tündérmesék című kötetével léptünk a nyomtatott könyvek piacára. A kötet sikere bennünket is meglepett, ezért önként adta magát a folytatás lehetősége. Más népek, más kultúrák felé fordulva jelentettük meg a japán, ír, francia, majd ismét kibővítve a skót, és legutóbb a zanzibári meséket, hogy ezúttal visszatérjünk a kiinduláshoz és a bámulatos kelta mesekincs újabb gyűjteményét adjuk ki jelen kötetünkkel.

Ahogy valamennyi eddigi tündérmese-kötetünk, úgy az Újabb kelta tündérmesék is első magyar megjelenés, így féltő gonddal nevelgettük, érleltük a magyar változatot. Kényesen ügyeltünk arra, hogy konzisztens legyen a végeredmény, ezért visszatértünk a nevek eredeti írásmódjához, ezzel is őrizve a gyűjtemény különleges ízét. Jacobs ugyanis elsősorban az angol nyelvű közönségnek kívánt megfelelni, ezért az eredeti kelta személy- és helyneveket angolos átírással közölte. Azonban a több száz, néha ezeréves földrajzi helyek nagy része azonosítható mai településekkel, hegyekkel-folyókkal, tavakkal, így a magyar nyelvű változatban az eredeti helyesírás szerinti neveket alkalmazzuk. Ezen szavak eredetéről és jelentéséről a kötet végén adunk rövid leírást. A kelta, gael, vagy ó-ír szavakat megőrizve a szövegben, különös hangulatuk egyedi ízt ad a mesék élvezetéhez. A szöveget megszabadítottuk a Jacobs által – érthetően – követett anglicizmusoktól, hiszen nekünk, magyar olvasóknak egyáltalán nem jelent többletet, hogy az ír, kelta, skót, walesi, gael neveket angolosított formájukban olvassuk. Sőt, a szöveg eredetiségének, élvezeti értékének és autentikusságának csak jót tesz, ha az eredeti helyneveket alkalmazzuk, melyek így újabb jelentésréteggel gazdagítják a szöveget: az eredeti helynevek jelentése érthetőbbé teszi a névhasználatot, és új aspektussal gazdagítja a történeteket.

Angol nyelvterületen és a folklorisztikában a kötet meséinek egybegyűjtője és korabeli angol nyelvre átültetője, Joseph Jacobs nagy tiszteletnek örvendő, ma is népszerű szerző. Számos könyvet írt, alapos forráselemzést és kutatást végzett, így választásunk természetes módon esett az általa szerkesztett és átdolgozott újabb kelta mesegyűjteményre. Válogatásának hitelét a gondos forráselemzés és eredetvizsgálat adja, melyet rövidítve ugyan, de a lényeges, és feltehetően a magyar olvasót is érdeklő részek lefordításával a mesék után közlünk. Jacobs avatott kézzel válogatta kötetébe a kelta történeteket, gondosan ügyelve a balladai komorság, vaskos paraszti humor, a gyermeki fantáziavilág és az emberi jellem keverékéből álló, húsz történetet felvonultató egyveleg egyensúlyára.

Így került a kötetbe balladai komorságot és időtlen értéket felmutató történet (Lir gyermekeinek végzete), vagy az emberi butaság kacagtató története (A MacAndrew család története), melyben meghökkentő párhuzamként jelenik meg A rátóti csikótojás című mesénk motívuma. Természetesen nem maradnak el az állatos történetek sem (A rőtbarna kutya, A fekete paripa, Paddy O’Kelly és a menyét), mint ahogy vérbeli tündéres történet is számos akad (Cnoc Rath Fionn legendája, A Liddesdale-i gazda, Elidore). Az egyik, folklorisztikai szempontból talán legérdekesebb történet a Jack, a furfangos tolvaj, amely több néprajzkutató szerint is többezer éves mesetranszfer, és eredetileg Kufu fáraó udvarában mesélték. Ám a többi mese sem kevésbé szórakoztató, és mind-mind a kelta mesekincs javából gondosan összeállított válogatás, mely a szórakoztatás mellett remek bepillantást nyújt a kelta néplélekbe.

A szövegben lábjegyzeteket és végjegyzeteket egyaránt alkalmaztunk. Lábjegyzetet akkor, amikor a jegyzet a szöveget értelmező, kiegészítő, magyarázó megjegyzés, ami nélkül a szöveg nem lenne teljes. Végjegyzetet pedig akkor, amikor a szöveg megértéséhez nem szükséges a jegyzetünk, az sokkal inkább etimológiai, általános műveltséghez kapcsolódó, magyarázó kiegészítést ad, amely rész önállóan is élvezetes adatok gyűjteménye. Reméljük, hogy ezzel a szerkesztési móddal megőriztük a szöveg gördülékenységét, mégis jelentősen emeltük a kötet értékét.

A XIX. század végén a Brit-szigeteken az érdeklődés homlokterébe került a folklór és ezzel együtt a népmesék gyűjtése. Nagyon sok angol folklorista kerekedett föl és látogatott el az oly távoli területekre, mint a Skót-felföld, Cornwall, Wales, a Man-sziget, vagy az Ír-szigetek, hogy a szájhagyomány útján megőrzött és akkor végképp elveszni látszó mesekincset lejegyezze, megörökítse. Ezen gyűjtemények jelentős része minden változtatás nélkül, korlátozott példányszámban került nyomtatásba és teljesen érdektelen maradt. Ezek közül emelkedik ki Jacobs munkássága, aki bátran nyúlt hozzá a (mások által) gyűjtött anyaghoz, és a kor ízlésére formálta, átszerkesztette vagy rövidítette a mesekincset, amit a szigetek világvárosában, Londonban adott ki, elsősorban az angol közönség igényének megfelelve. Bár a sikerre nem volt garancia, mégis a korabeli közönség lelkesen fogadta ezeket a műveket, amit bizonyít, hogy az a négy kötet, melynek darabjai 1891 és 1895 között jelentek meg, számos utánnyomást és új kiadást ért meg a következő tíz év alatt és azóta is minden évtizedben új kiadásban kerülnek az újabb generációkhoz. A négy kötetből kettő kelta, további kettő pedig angol tündérmeséket tartalmaz. Jelen kötetünk a négykötetes sorozat második kelta mesegyűjteményét tartalmazza. S ha a fogadtatás olyan lelkes, a siker pedig olyan egyértelmű lesz, mint a korábbi kötetnél, akkor hamarosan jelentkezünk az angol tündérmesék kiadásával is.

B.L.

ELŐSZÓ
[1895]

Ezzel a kötettel utoljára adok a Brit-szigetek gyermekeinek kezébe tündérmese-gyűjteményt, melynek meséi egykor, vagy manapság is közszájon forognak. Nagy-Britannia és Írország mesetára ezzel reményeim szerint megfelelően kerül bemutatásra négy kötetben, melyek számos kis barátot szereztek nekem és az utolsó darabja ezen négy kötetnek.

Gyűjteményeim eltérő mértékben és részletességgel foglalkoztak ezeknek a szigeteknek a különböző folklór-régióival. Az „angol” régió magában foglalja a skót alföld hagyományait egészen a Skót Felföld határvonaláig és azt remélem, hogy amennyire csak lehetséges teljes képet ad az Angol tündérmesék és az Újabb angol tündérmesék című köteteimben. Ám a kelta tartomány, ami egész Írországot és Skócia gaelek lakta részeit foglalja magába még mindig gazdag aratást ígér a gyűjtőknek és még hosszú időn keresztül kimeríthetetlen marad. Már az eddig begyűjtött anyag is jóval gazdagabb és bőségesebb, mint amit az „angol” régió adott és a keltáknak szentelt két kötet[1] inkább csak mutató a termésből, semmint a teljes aratás eredménye.

Ebben a kötetben nagyon hasonló módon dolgoztam, mint amilyen elveket lefektettem magam elé, amikor ennek a kötetnek az elődjét készítettem. Amikor ezt a gyűjteményt összeállítottam, arra törekedtem, hogy olyan meséket válogassak össze, amelyek mind Erin,1 mind Alba^2 népe számára ismertek. Beválogattam a gyűjteménybe, mint az ír hősi mesék példányát a három erini szomorú történet egyikét, a „Lir gyermekeinek története” című darabot. Ebben a kötetben a komikus vagy bohókás vonulat megjelenítéséhez a kimeríthetetlen Kennedyhez nyúltam vissza, ugyanakkor a nagy J. F. Campbell még mindig magasan emelkedik ki a kelta tündérmese irodalomból, mint annak legmeghatározóbb alakja.

Történetmesélési módszeremben folytattam az előző kötetben követett gyakorlatot: ahol úgy ítéltem meg, hogy a szöveg túlontúl bonyolult a gyermek olvasóknak, egyszerűsítettem a szöveget. Ahol pedig egy-egy jelenet az egyéb szövegváltozatokban erősebbnek, hatásosabbnak tűnt, ott ezeket beépítettem az eredeti változatba. Minden ilyen esetben az adott meséhez fűzött megjegyzésben jelzem a változtatást. A folklór-kedvelők számára talán félrevezetésnek tűnhet mindez korábbi kijelentéseimhez képest, ám ezek a hozzáadások és kiigazítások sokkal kisebb jelentőségűek, mint ez alapján tűnnek és a legkisebb mértékben sem csökkentik ezek mesék értékét a folklór-tudomány számára.

Attól tartok, hogy némiképp eretnek vagyok arra tekintettel, hogy a népmesék megkérdőjelezhetetlen értékét az antropológia capita mortua-jának[2] tekintem. A népmesék gyors szétterjedése ugyanazon nyelvterület egyik régiójából a másikba véleményem szerint elrabol bármely antropológiai vagy etnográfiai értéket. Mindazonáltal erről a magas témáról máshol már értekeztem.

Ez a könyv, mint ezen sorozat összes többi darabja, csak azon szerzők előzékenységével és szívességével valósulhatott meg, akiktől a gyűjtemény darabjait választottam. Különösen köszönetet kell mondjak William Larminie és Eliot Stock uraknak engedélyükért, hogy Morraha szépséges meséjét könyvembe válogathattam az előző West Irish Folk-tales című művéből, ami legutóbbi könyvem megjelenése óta a kelta mesekincs legékesebb darabja lett. Ismét köszönetet kell mondjak Dr. Hyde-nak engedélyéért, hogy újabb mesét használhattam fel itt elbűvölő gyűjteményéből. Curtin úr volt oly kedves, hogy az általa Connaughtban^3 gyűjtött mesék közül egy újabb darabot bocsátott rendelkezésemre; végül kollégám, Duncan úr erse-ből^4 lefordított számomra egy bohóctörténetet. De mindenek fölött köszönetet mondok Alfred Nutt úrnak folyamatos felügyeletéért, amit gyűjteményem darabjai és a hozzájuk fűzött megjegyzések fölött végzett. Nutt úr saját kutatásaival, más kutatók buzdításával és támogatásával nagyon sokat tett a kelta folklórért és az egyébként pótolhatatlan Campbell által hagyott űr betöltéséért.

Ezzel a kötettel elválok, legalábbis jó ideig egész biztosan attól a számomra kedves és kellemes feladattól, amely figyelmemet az elmúlt négy évben lekötötte. Ami az „angol” folklór területét illeti, megkíséreltem azt végrehajtani, amit a Grimm-testvérek tettek Németországban, már ami ezekben a kései időkben lehetséges volt. Ám ami a kelta nyelvterületet illeti, nem igényelhetek magamnak ilyen kiemelkedő szerepet. Ezen a nyelvterületen olyan gazdag az anyag, ami Grimmek egész klánját tenné próbára, hogy kiaknázzák ezt a kincsestárat. Márpedig a kelta Grimmeknek maguknak is keltának kell lenniük, vagy legalábbis a gael nyelv tökéletes ismerőinek. Ez remek terepe az ismét feléledő ír és skót felföldi lokálpatriotizmusnak. Alig tettem többet annál, mint hogy kémkedtem ezeken a területeken, és magammal hoztam néhány indát a kelta szőlőskertekből. Ez a munka másoknak, elsősorban maguknak a keltáknak a kötelessége: lépjenek be és vegyék birtokba az ígéret földjét.

Joseph Jacobs

[1] Az első kötet Joseph Jacobs: Kelta tündérmesék (Digi-Book Kiadó, Budaörs, 304p.) kiadónk gondozásában 2021-ben jelent meg először magyar nyelven.

[2] capita mortua (latin): szó szerinti fordításban: halott fej; átvitt értelemben (mint itt is): értéktelen maradék.

I.
LIR^5 GYERMEKEINEK
VÉGZETE

Történt egyszer, hogy Írország öt királya találkozott, hogy eldöntsék: melyikük legyen a nagykirály közülük. A Fehér Mezők dombjának Lir királya arra számított, hogy a többi király őt választja meg. Ám amikor a nemesek gyűlésbe szálltak, nagykirálynak, minden királyok parancsolójának Dagda^6 fiát Deargot választották meg, hiszen apja hatalmas druida volt és fiai közül Dearg volt a legidősebb. A hír hallatán Lir mérgében felpattant, dühösen otthagyta a királyok gyűlését és bosszúsan hazaindult a Fehér Mezők dombjára. A többi király azonnal Lir nyomába eredt volna, hogy lándzsáik szúrásával és kardjaik csapásával tanítsák engedelmességre az iránt, akinek átadták a legfőbb hatalmat. Ám Dearg, a nagykirály hallani sem akart erről és azt mondta:

– Hagyjátok! Majd a rokoni kötelék hozzánk fűzi, hiszen úgy uralkodhat a béke országunkban. Küldjétek el neki üzenetemet: válasszon feleséget magának Írország legjobb hírű és legszebb külsejű lányai, Oilell három leánya közül, akiket saját magam neveltem keblem szeretetével.

Így hát a küldöncök útra keltek, hogy megvigyék a hírt Lirnek: a király fogadott gyermekei közül egyet neki kíván adni. Lir alaposan megfontolta az üzenetet és másnap a Fehér Mezők dombjáról útra kelt ötven kocsival. Meg is érkezett a Cill Dalua^7 melletti Vörös Szem tóhoz. És amikor Lir megpillantotta Oilell három leányát, Dearg nagykirály így szólt hozzá:

– Lir! Tedd meg választásodat a leányok közül!

– Nem tudom, hogy melyik a legjobb választás hármuk közül. Csak azt tudom, hogy a legidősebb a legnemesebb, ezért a legjobb lesz, ha őt választom!

– Ha ez a döntésed, – bólintott Dearg – akkor Aobh^8 lányunkat adjuk neked kívánságod szerint, mert ő legidősebb.

Így hát Lir és Aobh összeházasodtak és hazamentek a Fehér Mezők dombjára.

Nem sokkal ezután ikreik születtek, akik a Fionnula és Aodh nevet kapták. Nemsokára újabb gyermekáldás, ismét egy ikerpár érkezett, akik a Fiachra és Conn nevet kapták. Ez utóbbi ikerpár szülése közben Aobh meghalt. Lir mély gyászba esett és keservesen megsiratta feleségét. Csaknem belehalt a bánatba, ám kedves gyermekei iránti szeretete átsegítette a gyászon. És Dearg, a nagykirály mélyen együttérzett Lirrel, ezért követet küldött neki és azt üzente:

„Veled osztozunk Aobh miatt érzed bánatodban, de azért, hogy barátságunk megmaradjon, elküldjük neked új feleségül Aobh húgát, Aoifét.”

Így hát Lir beleegyezett és ők egybekeltek, és Aoife beköltözött Lir palotájába. Kezdetben Aoife szeretetet és megbecsülést érzett Lir gyermekei és nővére iránt és valójában bárki, aki látta a négy gyermeket, azt érezte, hogy teljes boldogság veszi körül őket. Lir imádta a gyermekeit, szobája a gyermekek hálóterme mellett volt és már kora reggel felkereste a gyerekeket, hogy játsszon és hancúrozzon velük. Ezt látva Aoife lelkét megsebezte a féltékenység nyila és szép lassan elfordult a gyermekektől szíve, míg a végén már gyűlölte őket és ellenségesen viselkedett velük. Egy napon aztán előparancsolta hintóját és beleültette Lir négy gyermekét. Fionnulának azonban nem akaródzott vele menni a kirándulásra, mert előző éjjel álmot látott, ami figyelmeztette őt az Aoife felől leselkedő veszélyre. Ám végzetét ez a gyermek sem kerülhette el. Amikor a hintó a Tölgyek tavához ért, Aoife így szólt a szolgákhoz:

– Most öljétek meg Lir négy gyermekét és busásan megjutalmazlak mindegyikőtöket ezért!

Ám a szolgák megtagadták a parancs teljesítését, és azt mondták, hogy nagyon gonosz dolog az, amit a királynő tervez. Ekkor a királynő kikapta a kardot az egyik szolga kezéből és feje fölé emelte, hogy ő maga végezzen a gyermekekkel, de gyöngesége és gyakorlatlansága miatt nem tudott ártani nekik. Ekkor úgy döntött, hogy inkább a tóba tereli a gyerekeket és megparancsolta nekik, hogy menjenek a tóba fürödni. Amikor a gyerekek már kacagva pancsoltak a tó vizében, akkor Aoife előhúzott egy druida varázspálcát, amivel a gyerekekre suhintott azzal és madárrá átváltoztatta őket. Négy hófehér, gyönyörűséges és kecses hattyúvá változtak át a gyerekek, miközben Aoife ezt üvöltötte:

„Király gyermekei! A vad hullámok sodorjanak messzire,
És kiáltásotok vegyüljön madárcsicsergés közibe!”

Ám Fionnula így válaszolt a gonosz királynőnek:

„Boszorkány! Ismerjük valódi arcodat!
Hajtsál bár bennünket hullámról-hullámra,
De egyszer majd megpihenünk a szárazon,
Hol megnyugvást találunk, ám te meglakolsz!
Testünk ússzon bár a tó felszínén,
Lelkünk apánkhoz mégis megtér!

Majd hozzátette még:

– Egyszer véget vetek minden romlásnak és átoknak, amit ránk hoztál!

Aoife fölkacagott és azt mondta:

– Átkom nem törik meg és te nem szabadulsz, míg az asszony délről nem egyesül a férfival északról! Míg a connachti Lairgnen^9 nem házasodik össze Munster-i Deochhal^10 senkinek a világon nem lesz hatalma arra, hogy jelenlegi formátoktól megszabadítson! Kilencszáz évig fogtok vándorolni Erin^1 tavai és folyói közt.

De mivel gonosz lelkét mégis megérintette a szörnyű tett, amit elkövetett, némi habozás után még hozzátette:

– Egyvalamit azonban adok neked: Bár beszélni nem tudsz, ám szomorú dalodhoz mérhető szépségű nem lesz evilágon.

Majd a megbánás érzése gyorsan tovaszállt és kemény hangon folytatta:

Távozzatok tőlem, Lir gyermekei!
A vad szelek ragadjanak tova,
Míg Lairgnen és Deoch találkoznak,
Míg nem értek Vörös Erin északi felébe.

Az árulás kardja szúrja át Lir szívét!
Lirét, a legyőzhetetlen bajnokét,
Habár még nem forgattam kardot,
Győzelmem mégis szívig hatol!

Azzal megfordította lovát és ellovagolt Dearg^11 király nagy csarnokába, a királyi udvarba. Amikor meglátták, a királyi udvar előkelői megkérdezték tőle, hogy hol vannak Lir gyermekei, mire ő így válaszolt:

– Lir nem bízza rá gyermekeit Dearg királyra!

Ám Dearg király magában azt gondolta, hogy valami árulás lehet a dologban, ezért hamarjában titkos követet küldött a Fehér Mezők királyának udvarába.

Amikor a követ megjelent Lir színe előtt, a király megkérdezte tőle:

– Honnan érkeztél és mi járatban vagy?

– Jöttem, hogy elvigyem gyermekeidet, ó király!

– Hát nem érkeztek meg hozzátok feleségemmel, Aoifével együtt? – kérdezte a király csodálkozva.

– Nem, nem érkeztek meg. Aoife azt mondta, hogy te voltál az, aki nem engedte meg neki, hogy gyermekeid vele tartsanak.

Attól, amit hallott, szomorúság és bánat telepedett Lir szívére, mert megértette, hogy Aoife valami nagyon rosszat cselekedett az ő édes gyermekeivel. Azon nyomban útra kelt a Vörös Szem tó felé. Amikor Lir gyermekei meglátták apjuk közeledtét, Fionnula dalra fakadt:

Légy üdvözölve lovak serege, mely
A Vörös Szem tavát közelíti meg.
Rettegett és bűvös társaság,
Biztosan bennünket keres már.
Gyertek, ússzunk partra most,
Aodh, Fiachra és csinos Conn!
Senki más nem lehet az a sok nemes,
Csak a fenséges Lir király és háza népe!

Amikor ezt mondta, érkezett meg Lir király a tó partjára és meghallotta emberi hangon beszélni a hattyúkat. Ekkor odakiáltott a hattyúknak és megkérdezte tőlük, hogy kicsodák. Erre Fionnula így válaszolt:

– Mi a te édesgyermekeid vagyunk, akiket a rosszindulatú és féltékeny feleséged, saját édesanyánk húga romlásba döntött.

– Meddig ül rajtatok az átok, gyermekeim?

– Addig senki sem képes rólunk levenni az átkot, míg az asszony délről és a férfi északról nem találkoznak, addig amíg Connacht-i Lairgnen és Munster-i Deoch össze nem házasodnak!

Ekkor Lir király és kíséretének jajszava, panasza és bánata az ég felé szállt és ott maradtak a tó partján, hogy hallgassák a hattyúk énekét, mígnem azok tovaszálltak a tóról.

Ekkor Lir király elindult Dearg király udvarába és ott elmondta a királynak, hogy mit tett Aoife a gyermekeivel. Ekkor Dearg király a hatalmába kerítette Aoifét és megparancsolta neki, hogy vallja be: miért kellett neki a legrosszabbat tennie a gyermekekkel. Erre Aoife azt mondta, hogy a kérdésre csak levegő-ég démon alakjában válaszol.

– Akkor hát legyen örök időkre az a saját alakod! – kiáltott föl Dearg király és druida varázspálcájával a gonosz asszonyra suhintott és átváltoztatta őt levegő-ég démonná. És Aoife abban a pillanatban tovarepült. Még ma is levegő-démon és örök időkre az is marad.

Ám Lir gyermekei dalaik és énekeik édes tündérdallamával folytatták Míl fiai^12 klánjának gyönyörködtetését, melyhez hasonló örömet muzsika még nem okozott és melyhez hasonló dallam még sohasem csendült Erin partjain belül mígnem eljött az idő, hogy el kellett hagyniuk a Vörös Szem tavát.

Ekkor Fionnula búcsúdalt énekelt:

Isten hozzád, Dearg király,
Minden druida tudás nagymestere!
Isten hozzád, kedves apánk
Lir, a Fehér Mezők hegyéről!

Indulunk, hogy eltöltsük kiszabott időnket,
Távol és messze az emberek lakhelyétől,
Moyle áramlataiba.
Öltözetünk keserű és sós lesz,

Egészen addig, míg Deoch találkozik Lairgnennel.
Így hát jertek, egykor piros orcájú testvéreim!
Induljunk el innen, a Vörös Szem tavától és
Váljunk el bánatteli szívvel a törzstől, mely bennünket szeret.

Majd szárnyra kaptak, a levegőbe emelkedtek és szálltak föl, egyre magasabbra és messzebbre, míg elérték Moylét,13 Erin^1 és Alba^2 között.

Erin férfijai elszomorodtak távozásuk miatt és a király azonmód kihirdette Erin egész lakosságának, hogy a hattyúkat tilos megölni. Ezután a hattyúk együtt, de magányosan, szomorú szívvel és bánattal eltelve maradtak, mígnem egy hatalmas vihar csapott le rájuk és Fionnula azt mondta:

– Testvéreim! Nevezzük meg a helyet, ahol majd találkozunk, ha ez a heves vihar elszakítana bennünket egymástól!

– Ó, édes húgunk! Akkor találkozzunk a fókák sziklájánál!

Majd a hullámok felcsaptak, a vihar üvöltésbe fogott, villámok cikáztak és orkán söpört végig a tengeren, ami Lir gyermekeit szétszórta a tenger fölött. A hatalmas vihart csak nagysokára követte csöndes és nyugodt idő. Fionnula egyedül maradt, mint az ujjam és keserves dalra fakadt:

Örök szomorúság essen reám, hogy még élek!
Mindkét szárnyam fagyjon oda az oldalamhoz!
Ó, szeretett hármak, ó, szeretett hármak!
Ki fog elbújni tollaim védelmében,
Míg a halál visszatér az élőkért?
Én és az a három sohasem találkozunk már!

Azzal szárnyra kapott és elrepült a Fókák tavához, ahol nemsokára Connt pillantotta meg, aki sántikálva, tépett tollakkal érkezett. Hamarosan feltűnt Fiachra is átfázva, vizes tollakkal és sápadtan. Testvérei annyira fáztak és vacogtak, hogy egy szót sem tudtak mondani, ám ő védő szárnyai alá vette testvéreit és azt mondta:

– Már csak Aodh hiányzik és boldogságunk ismét teljes lesz!

Hamarosan Aodh is feltűnt. Száraz fejjel és megtépett tollakkal közeledett feléjük.

Fionnula őt is magához ölelte és mellének tollaival betakarta. Fiachra bal szárnya melegében, Conn jobb szárnya alatt melegedett és együtt énekelték:

Mostohaanyánk gonosz volt velünk,
És bűbájt küldött reánk.
Északra küldött a tengeren át
És felvettük a hattyú formáját.

Fürdőnk a parti sziklákon áll,
Habunk a sós tarajú hullám.
Részünk a sör ünnepéből
A kéktarajú tenger sós párlata.

Az egyik nap hófehér paripák száguldó ménesét pillantották meg, ahogy feléjük közlednek. Amikor közelebb értek, örömmel ismerték fel bennük Dearg király két fiát és kísérőiket, akik őket keresték, hogy hírt hozzanak nekik atyjukról, Lirről és Dearg királyról.

– Mindketten jól vannak! – szóltak a fiúk. – És boldogan élnek azt leszámítva, hogy amióta elváltatok egymástól a Vörös Szem tavánál, nem lehettek velük és nem tudják, hogy merre vagytok.

– Boldogok mi nem vagyunk – kesergett Fionnula, majd egy dalt énekelt:

Lir háza népe ma este boldog,
Bőségesen van ételük és boruk.
Ám mi van Lir gyermekeivel? – Hol van szállásuk?
Ágyneműnek ott van nekik saját tolluk.
És ételünk is van és italunk is elég,
A végtelen fehér homok és a sós szél.
Fiachra ágya és Conn fekvőhelye
Szárnyaim takarásában van Moylén,
Aodh menedéke mellem finom tolla,
Ahogy egymás mellett lapulunk a sóban.

Így hát Dearg király fiai elvágtattak és megvitték a hírt Lir királynak gyermekei sorsáról.

Ekkor Lir gyermekei számára eljött az idő, hogy beteljesítsék végzetüket és a Moyle áramlatainak hátán szárnyra kapva elrepültek Erris-be,14 hogy ott töltsék el az időt, míg végzetük ideje eljön. Amikor eljött az idő, ismét szárnyra kaptak és elrepültek a Fehér Mezők hegyére, ahol minden elhagyatott és magányos volt: fedél nélküli csupasz kőfalak, amiket felvert a csalánerdő – sehol ház, tűz vagy szállás. Azok négyen csöndesen egymáshoz húzódtak, három fájdalmas kiáltást hallattak és Fionnula dalra fakadt:

Keserűség a szívemnek,
Apám udvarát romokban látni.
Se vadászkutyák, se kutyafalkák,
Se asszonyok, se vitéz királyok.

Nincsenek ivókürtök, sem ivókupák,
Sem ital a fényes termekben.
Látom az állapotát ennek a háznak,
Ahol az úr, apánk, nem lakik többet.

Sokat szenvedtünk vándoréveink alatt,
Szél dobált és hideg fagyasztott,
Ám most jött el a legnagyobb fájdalom:
Nem él ember, ki bennünket ismerne,
Ott, hol egykor megszülettünk.

Így hát Lir gyermekei ismét szárnyra kaptak, hogy elrepüljenek Szent Brandanus^15 dicsőséges szigetére, ahol végleg letelepedtek a Madarak szigetén, ahol addig éltek, míg Szent Patrick megérkezett Erinbe és Szent Mac Howg megérkezett a Dicsőség szigetre.

Az első este, hogy a szent a szigetre tette a lábát, Lir gyermekei meghallották vecsernyére hívó harangjának a hangját. Félelmükben felriadtak, felugrottak és egyedül hagyták Fionnulát.

– Szeretett testvéreim! Mi történt?

– Nem tudjuk, hogy mi ez a halk, de félelmetes hang, mihez hasonlót még sohasem hallottunk!

Ekkor Fionnula dalra fakadt:

Hallgasd az Egyház harangjának szavát,
Készítsd szárnyadat és emelkedj fel,
Köszönet istennek megérkezéséért,
És légy hálás, hogy hallhatod azt.

Ő megszabadít majd a fájdalomtól,
És kiemel a sziklák és kövek közül
Titeket, Lir király csinos gyermekei.
Gyertek és halljátok az egyház harangjait!

És Mac Howg lejött a tenger partjára és azt mondta nekik:

– Ti vagytok Lir gyermekei?

– Igen, mi vagyunk! – válaszolták a hattyúk.

– Istennek legyen hála! – válaszolta a szent. – A ti kedvetekért jöttem el erre a szigetre, mely Írország minden szigeténél messzebb van. Most gyertek velem a szárazföldre és bízzatok bennem!

Így hát ők követték a szentet, és a szent hófehér, csillogó ezüstből láncot készített nekik és egy láncot tett Fionnula és Aodh és egy másikat Fiachra és Conn közé.

Ez idő tájt történt az is, hogy Lairgnen, aki Connacht hercege volt, feleségül készült venni Munster királyának leányát, Deochot, aki hallott a madarak történetéről és szíve megtelt szeretettel és gyengédséggel a hattyúk iránt, és azt mondta, hogy addig nem megy férjhez, míg nem látja a Dicsőség szigetének csodálatos madarait. Ezért küldte oda Lairgnen a szentet, Mac Howgot a madarakért. Ám a szent nem vitte magával a madarakat, ezért Lairgnen és Deoch mindketten a szigetre utaztak. Lairgnen odament az oltárhoz, hogy levegye onnan a madarakat, de alighogy hozzáért az elsőhöz, tollruhájuk lehullott és a három madárból Lir király öreg, ráncos gyermekeivé változtak. Fionnula is átváltozott aszott, csupa csont és bőr öregasszonnyá. Lairgnen hagyta az egészet és ki akart rohanni a helyről, de Fionnula ekkor dalra fakadt:

Gyere, és keresztelj meg bennünket,
Ó, szent ember, mosd le gyalázatunkat!
A mai napon már látom sírunkat,
Fiachra és Conn egymással szemben,
És ölembe, két karom ölelésébe helyezd
Örök nyugalomra bátyámat, Aodhot.

A dalt követően Lir gyermekeit megkeresztelték. Majd meghaltak és eltemették őket, ahogy Fionnula kérte: Fiachra és Conn egymással szemben, és Aodh húga ölében, karjai közt. Kőhalmot emeltek föléjük, és nevüket rúnaírással a kövekre vésték.

Ez volt a végzete Lir gyermekeinek.

II.
JACK,
A FURFANGOS TOLVAJ

Élt egyszer valamikor egy szegény gazda, akinek három fia volt és ez a három fiú pontosan ugyanazon a napon indult szerencsét próbálni. A két idősebb értelmes és szorgalmas gyerek volt, ám a legkisebbnek semmi hasznát nem látták odahaza. Szeretett csapdát állítani a nyulaknak, télen pedig a nyomukat követni a hóban és imádott mindenféle mulatságos trükköket kitalálni, amivel felbosszantotta az embereket, hogy aztán jól megnevettesse őket.

Az első keresztútnál elbúcsúztak egymástól és Jack, mert így hívták a legkisebb fiút, a legmagányosabb utat választotta. Az idő esősre fordult, és ő elázott. Képzelhetitek, mennyire fázott, hiszen leszállt az éj. Ekkor nem messze az úttól egy magányos házacskát pillantott meg. Odament és bekopogtatott.

– Mit akarsz? – kérdezte egy vaksi öregasszony, aki a tűz mellett üldögélt.

– Vacsorát és ágyat, az biztos! – felelte Jack.

– Abból itt egyiket sem kapod meg! – felelte az öregasszony.

– Ki gátol meg ebben?

– Ennek a háznak az urai! – felelte az öregasszony. – A háznak hat tisztességes ember a gazdája, akik többnyire hajnali három vagy négy előtt nem érnek haza, és ha itt találnak, azon nyomban elevenen megnyúznak téged!

– Nos, úgy gondolom, hogy annál, ami most van, az sem lehet rosszabb. Engedj be, adj valamit az almáriumból, mert én bizony itt maradok! – mondta az öregasszonynak Jack, majd még hozzátette:

– A megnyúzás sem rosszabb, mint halálra fagyni egy gödörben, vagy egy fa alatt ebben az ítéletidőben, ami odakint van!

Az öregasszonynak nem volt ínyére a dolog, de azért jó vacsorát adott neki. Ezután Jack ágyba bújt, és mielőtt elaludt volna, azt mondta az öregasszonynak:

– Ha a hat tisztességes ember közül akár csak egy is fel mer ébreszteni, amikor hazajönnek, akkor nagyon megkeserülöd, öreganyám! – azzal elaludt.

Amikor reggel felébredt, azt látja, hogy az ágya körül hat rusnya képű gazfickó áll. Ekkor felkönyökölt az ágyban, majd mély megvetéssel rájuk nézett.

– Ki vagy te és mit keresel itt? – kérdezte a gazfickók főnöke.

– Az én nevem az, hogy Mestertolvaj. Most éppen az a dolgom, hogy segédeket és tanítványokat keressek magam mellé. Ha elég jónak talállak benneteket, talán még egy-két leckét is adok nektek! – mondta Jack.

Ennek hallatán kicsit megenyhültek és a főnök így szólt:

– No, kelj fel, reggelizzünk meg, majd utána kiderül, hogy ki itt a mester és ki az inas.

Alighogy elköltötték a reggelijüket, amikor az ablakon át egy gazdát pillantanak meg, amint egy szép kövér kecskét terel az úton maga előtt.

– Valamelyikőtök vállalkozik arra, hogy a legkisebb erőszak nélkül ellopja a kecskét a gazdájától, mielőtt elérik az erdőt?

– Én ugyan nem! – mondja az egyik.

– Én sem… – szólal meg egy másik.

– Én vagyok a mesteretek! – szólalt meg Jack. – Én megcsinálom, figyeljetek!

Azzal Jack kisurrant az ajtón, keresztülment a fákon oda, ahol az út enyhe kanyart vesz, majd levette a jobb lábáról a bakancsot és letette az út közepére. Majd odarohant a következő kanyarhoz, ott levette a másik bakancsát is, majd visszahúzódott az útról és elrejtőzött.

Amikor a gazda megpillantotta az első fél pár bakancsot, azt mondta magában:

– Lenne valami értéke, ha meglenne a párja, de önmagában semmit sem ér.

Majd folytatta az útját. Nemsokára megpillantotta a másik fél pár bakancsot is.

– Mekkora ökör vagyok! – kiáltott fel a gazda. – Miért nem vettem föl azt a fél pár bakancsot? De nem baj, most szépen visszamegyek a párjáért.

Azzal kikötötte a kecskét egy bokorhoz, és visszafordult a fél pár bakancsért. Ám Jack, aki eközben a fák takarásában odasurrant, már elvette a fél pár cipőjét. És amikor a gazda eltűnt a kanyarban, odaszaladt, fölvette a másik fél pár cipőjét, majd elkötötte a kecskét, és az erdőn át elhajtotta.

Szegény ember! Hiába kereste a jobb lábas cipőt, majd megunta, visszafordult és visszaérve oda, ahol a bal lábas cipő, meg a kecskéje volt, bizony se a fél pár bakancsot, se a kecskéjét nem találta!

– Ezer ördög! – kiáltott fel a paraszt. – Na most mihez kezdek, miután megígértem Johannának, hogy veszek neki egy szép kendőt. Mehetek haza, keríteni egy másik bestiát, amiről azt se tudom, hogy mennyiért adhatom el. De megérdemlem! Ha Joan megtudja, az életem végéig hallgathatom, hogy micsoda bolondot csináltam magamból!

A rablók a legnagyobb tisztelettel néztek Jackre és mindenképpen meg akarták tudni, hogy miként szedte rá a parasztot, ám ő egy szó nem sok, annyit sem mondott nekik.

Idővel ismét megpillantottak valakit az úton. Ismét az előbbi szerencsétlen volt, aki ezúttal egy caffot^16 terelt maga előtt.

– Ki lopja el a caffot még az erdő előtt anélkül, hogy bármi durvaságot tenne?

– Én ugyan nem! – mondja az egyik.

– Én sem… - szólal meg egy másik.

– Én megpróbálom! – szólalt meg Jack. – Adjatok egy jó kötelet!

A szerencsétlen paraszt sietősen gyalogolt, hajtotta a caffot és saját balsorsa fölött kesergett, amikor egyszer csak egy embert pillantott meg, aki egy ágról lógott.

– Az Úr legyen velünk! – kiáltott fel. – Egy órával ezelőtt még nem volt itt ez az akasztott ember!

Majd szívében megrettenve folytatta az útját. Alig ment azonban egy negyedmérföldet, amikor ismét az út fölé hajló ágról lógó testet pillantott meg.

– Isten segíts! Magamnál vagyok?

Majd továbbment, és nagyjából ugyanannyi távolságra, mint az előbb, egy kanyar után meglátta a harmadik testet az út fölé lógni.

– Hisz ez lehetetlen! Uramatyám, mi a fene folyik itt? Ugyan mitől van három akasztott ember egymás közelében? Egész biztos megőrültem… Biztos csak képzelődök. Visszamegyek, és megnézem tényleg ott van-a a másik kettő!

Ekkor kikötötte a caffot egy bokorhoz és visszament. Ám amikor eltűnt a kanyarban, az akasztott ember megmozdult, lemászott az ágról, elkötötte a caffot és az erdőn át a rablók tanyájára terelte azt. Na most aztán gondolhatjátok, mit érzett a szerencsétlen paraszt, amikor távol s közel se élőt, se akasztottat nem talált, és amikor visszatért, se kötél, se caff!

– Ó, az ördög vigye el ezt a megátkozott napot! – kiáltott fel kétségbeesésében. – Mit fog most mondani nekem Joan? A nap fele eltelt, s vele odalett mindkét jószágom! El kell adnom valamit, hogy pénzt csináljak ahhoz a kendőhöz… A legközelebbi mezőn ott egy kövér ökör. Csak nem veszi észre, hogy elhajtom!

No, a rablók meglepett ábrázatát kellett volna látnotok, amikor Jack beállított a karámjukba a caffal!

– Ha csinálsz még egy ilyen trükköt – szólt a rablóvezér – átadom neked a parancsnokságot!

Hamarosan ismét megpillantották a parasztot az úton, aki ezúttal egy kövér ökröt hajtott maga előtt.

– Ki hajtja ide azt az ökröt, amott? De erőszak nélkül ám!

– Én ugyan nem! – mondja az egyik.

– Én sem… - szólal meg egy másik.

– Én megpróbálom! – szólalt meg Jack, majd fölállt és kiment az erdőbe.

A paraszt nagyjából ekkor ért oda, ahol az első fél pár bakancsot találta, amikor jobb kéz felől mekegést hall az erdőből. Hegyezni kezdte a füleit, és ezután báránybégetést hall.

– Hisz azok az én állataim! Olyan biztos, mint az, hogy itt vagyok! – kiáltotta örömében, azzal kikötötte az ökröt egy fához, és bement az erdőbe a hangok után.

Amikor odaért, ahonnan a hangokat hallotta, ismét meghallotta a bégetést és mekegést, ám most maga előtt. Fogta magát és követte a hangokat. Végül, amikor már jó egy mérföldre került attól a helytől, ahová az ökröt kikötötte, mind a mekegés, mind a bégetés abbamaradt. Addig keresgélt az erdő sűrűjében, míg teljesen belefáradt. Ekkor visszafordult és visszament oda, ahová az ökröt kikötötte. Ám ott még az ökör árnyéka sem volt, nemhogy az ökör! Kétségbeesetten kereste mindenhol, de az ökör bizony eltűnt.

Amikor Jack szépen behajtotta újabb zsákmányát a karámba, a gazfickók nem tudták visszafogni magukat és felkiáltottak:

– Jack lesz a mi vezetőnk!

Aznap más nem is történt. A rablók nagy mulatságot csaptak, és ettek-ittak egész nap. Mielőtt elmentek aludni, megmutatták Jacknek a titkos barlangjukat, ahol az összerabolt aranyat elrejtették, meg egy másik barlangot, ahol valamennyi álöltözetüket tartották és engedelmességet esküdtek neki.

Nagyjából egy héttel ezután, reggeli közben azt mondták Jacknek:

– Vigyáznál ma a házunkra, mialatt mi a Mochurry-i vásárban leszünk? Nem lehetünk ilyen sokáig mulatság nélkül. Te majd bepótolod, amikor csak akarod!