Borítószöveg

„Azután elmondta, hogy mennyire hiányoztam neki, mennyire vágyakozott utánam, még akkor is, amikor istennők ölelték fehér karjaikba; én meg elmondtam, mennyi könnyem hullott húsz éven át, amíg csak vártam-vártam a hazatértét, s hogy milyen eseménytelenül hűséges voltam, higgye el, eszembe se jutott elárulni a csodás lábú nagyágyat azzal, hogy más férfit engedek oda magam mellé.

Mind a ketten – saját bevallásunk szerint – hétpróbás, szégyentelen hazudozók voltunk ősidőktől fogva. Csoda, hogy akármelyikünk elhitte a másik egyetlen szavát is.

Pedig elhittük. Vagy legalábbis azt mondtuk egymásnak.”

Pénelopé a házastársi hűség közismert mintaképe: húsz éven át várta haza a kalandor Odüsszeuszt, és férje leleményességéhez méltó csellel ejtette át a kérőket. De ki volt valójában ez a spártai királylány, akinek szépsége sosem volt mérhető unokanővére, Helené szépségéhez? Akit hozzáadtak egy rövid lábú, csaló ismeretlenhez, és aki alig egy évig élvezhette a házasélet örömeit, mielőtt magára hagyták egy idegen országban, tizenhat évesen, egy csecsemővel? Miből merített erőt, és kivé vált a várakozás hosszú évei alatt? Mit gondolt titokban az ő fényes Odüsszeuszáról? Valóban egy pillanatra sem gyengült el? És nekünk, olvasóknak, vajon az igazat mondja?

Atwood Pénelopéja nem elvont mitikus alak, hanem hús-vér ember: formálódó személyiség vágyakkal és félelmekkel, gyarlóságokkal és sikerekkel. A Pénelopeia a feleség, a nő szemszögéből meséli újra az európai kultúra egyik alaptörténetét, és egyben a szerző saját korának szatirikus látlelete is.

„...amilyen szellemes, úgyis muszáj elolvasni újra. És újra meg újra – aztán elgondolkodni azon, hány Margaret Atwood kéne ahhoz, hogy magunk mögött hagyhassuk a még mindig túlnyomórészt férfi hősök által uralt narratívát, és végre az évezredeken át mellőzöttek is megkapják a maguk történeteit?”

(Könyvvizsgálók blog)

Fordította

Géher István

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Margaret Atwood: The Penelopeiad

Canongate, Edinburgh, 2006

Copyright © 2005 O. W. Toad Ltd.

Copyright licensed by Canongate Books Ltd.

arranged with Andrew Nurnberg Associates International Limited

Hungarian translation © 2007 Géher István,
2023 Géher István jogörökösei

Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Szerzőfotó © Luis Mora

Második, javított kiadás

ISBN 978-963-518-261-9

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Családomnak

„Láertész boldog fia, nagyleleményü Odüsszeusz,

míly nagyerényű asszonyt vettél is feleségül.

Mennyire jólelkű a hibátlan Pénelopeia,

Íkariosz lánysarja: urát, Odüszeuszt, az eszében

jól őrizte: ezért soha el nem enyészik a híre

ékes erényének, s a szilárdszivü Pénelopéből

bájos dalt készít a halandó népnek az isten…”

Odüsszeia, Huszonnegyedik ének, 192–198.

„…kékorru hajó tartókötelét odakötve

egy magas oszlophoz, jól meghurkolta a kamrán,

jó magasan kifeszítve: a lábuk földre ne érjen.

Mint ha a szélesszárnyu rigók vagy a gyenge galambok

hullnak a tőrbe, amely bokrok közt van kifeszítve,

mert fészkük keresik, de gonosz nyoszolyára találnak,

így, egymás mellett a fejükkel, függtek a lányok,

hurkokkal nyakukon, hogy vesszenek el nyomorultul.

Lábukkal még rángtak, nem sokat, egy kicsikét csak.”

Odüsszeia, Huszonkettedik ének, 465–473.

(Devecseri Gábor fordításai)

Bevezetés

Annak történetét, hogy Odüsszeusz húszévnyi távollét után végül hazatér Ithaka szigetére, a birodalmába, leginkább a homéroszi Odüsszeiából ismerjük. Eszerint a hosszú időszak egyik felében a trójai háborúban harcolt, a másikban pedig az Égei-tengeren bolyongott, igyekezett hazajutni, tűrte a megpróbáltatásokat, legyőzött vagy kicselezett mindenféle szörnyet, és olykor istennőkkel feküdt össze. A „tarkaeszű” Odüsszeusz jelleméről számos írás született: megjegyezték róla, hogy ellenállhatatlan hazudozó, az álcázás mestere – olyan ember, aki a találékonyságából él, stratégiákat és trükköket talál ki, s alkalmanként talán okosabb is a kelleténél. Égi segítője Pallasz Athéné, aki mindvégig csodálja Odüsszeuszt rögtönzésre kész leleményességéért.

Az Odüsszeia Pénelopét – a spártai Íkariosz lányát, a világszép trójai Helené unokatestvérét – úgy ábrázolja, mint a hű feleség mintaképét, olyan asszonyt, akit intelligencia és állhatatosság jellemez. Persze sír és imádkozik is Odüsszeusz hazatértéért, de emellett okosan félrevezeti a kérőket, akik csapatostul elözönlik palotáját, így kényszerítve őt, hogy válasszon férjet közülük. Pénelopé hamis ígéretekkel hitegeti őket, majd apósa számára halotti leplet kezd szőni, de azt éjszakánként felfejti, hogy addig halogathassa a döntést, amíg a munkát be nem végzi. Az Odüsszeia beszámol Pénelopé gondjairól is kamasz fiával, Télemakhosszal, aki igyekszik határozottan fellépni nemcsak az alkalmatlan és veszedelmes kérőkkel, hanem anyjával szemben is. Az eposz végén Odüsszeusz és Télemakhosz végez a kérőkkel, felakasztja az ágyasukká lett szolgálólányokat, majd férj és feleség egymásra ismer.

A homéroszi Odüsszeia azonban nem tekinthető a történet egyetlen változatának. A mitikus elbeszélésanyag eredetileg élőszóban és helyhez kötötten alakult – a mítoszt itt így mondták el, amott egészen máshogy. Könyvemhez felhasználtam tehát az Odüsszeián kívüli forrásokat is, különösen Pénelopé családi hátteréhez, lánykorához, házasságához és a róla keringő botrányos híresztelésekhez.

Történetem elbeszélője maga Pénelopé lett, és a tizenkét felakasztott szolgálólány. A Lányok kántáló vagy daloló kórust alkotnak, amely két kérdésre koncentrál – ezek mindenkiben felmerülhetnek, ha figyelmesen végigolvasta az Odüsszeiát: egyfelől, hogy miért kellett a Lányokat elpusztítani; másfelől, hogy milyen játékot játszott Pénelopé. Az Odüsszeiában elmondott történet nem megbízható: túl sok benne a következetlenség. Sose hagytak nyugodni a felakasztott szolgálólányok; mint ahogy a Pénelopeiában Pénelopét sem.

I.
Alantas művészet

Most, hogy meghaltam, már mindent tudok. Arra vágytam, hogy így legyen, de hát, mint annyi vágyam, ez se vált valóra. Csak pár tényfoszlányt tudtam meg, amit azelőtt nem ismertem. A halál messze túl nagy ár a kíváncsiság kielégítéséért, mondanom se kell.

Mióta halott vagyok – mióta elértem ezt a csonttalan, ajaktalan és melltelen állapotot –, megtudtam bizonyos dolgokat, amelyekről inkább nem tudnék, mint amikor valaki az ablakrésen behallgatózik, vagy felbontja mások leveleit. Azt gondoljátok, hogy jó lenne a gondolatokban olvasni? Gondoljátok meg!

Ide le mindenki zsákkal érkezik, olyannal, mint amibe a szeleket zárták, de ezek a zsákok szavakkal vannak teli: mit mondtál, mit hallottál, mit mondtak rólad. Van nagyon kicsi zsák, van nagy; az enyém közepes méretű, s a benne lévő szavak java része kitűnő férjemre vonatkozik. Mekkora bolondot csinált belőlem, mondják egyesek. Ez volt az erőssége: bolondot csinálni a többiekből. És mindent mindig megúszott. Ez volt a másik erőssége: mindenhonnan elúszni.

Mindig olyan meggyőző volt. Sokan elhitték, hogy az ő verziója az eseményekről egyenlő az igazsággal, plusz-mínusz egy-két gyilkosság, egy-két csábító szépség, egy-két egyszemű szörnyeteg. Még én is hittem neki, időnként. Tudtam, hogy cseles és hazudós, de mégis azt gondoltam, hogy nem engem fog kicselezni, és nem rajtam próbálja ki a hazugságait. Hát nem voltam hűséges? Nem vártam és vártam és vártam rá, dacolva a kísértéssel – mi több: a kényszerrel –, hogy ne várjak? És mi lett belőlem, amikor a hivatalos változat összeállt? Tanulságos legenda. Bot, amivel ütni lehet más asszonyokon. Miért nem tudtak olyan tapintatosak, megbízhatóak, mindent-tűrőek lenni, mint én voltam? Ezt az irányt választották az énekesek, a mesemondók. Ne kövessétek a példámat, ezt akarnám belesikítani a fületekbe – igen, a tiétekbe! De ha sikítani próbálok, csak mintha egy bagoly huhogna.

Persze gyanítottam, hogy csúsztat, köntörfalaz, ravaszkodik, hogy – hogy is mondjam? – gátlástalan, de szemet hunytam. Befogtam a számat, és ha kinyitottam, a dicséretét zengtem. Nem mondtam neki ellent, nem állítottam kellemetlen kérdések elé, nem ástam mélyre. Akkoriban hepiendekre vágytam, és a hepiendeket leginkább az szolgálja, ha becsukjuk a megfelelő ajtókat, és aludni térünk az őrjöngések idején.

De miután a döntő események lezajlottak, és a dolgok kevésbé legendásak lettek, rájöttem, hogy milyen sokan nevetnek ki a hátam mögött – gúnyolódnak, viccelődnek, ártatlanul és kevésbé ártatlanul; hogyan csinálnak belőlem egy történetet, sőt több történetet, de olyat, amit nem szerettem volna magamról hallani. Mit tehet egy asszony, ha botrányos pletykák keringenek róla a világban? Ha védekezik, csak még bűnösebbnek tűnik. Így hát vártam még egy darabig.

Most, hogy a többiek kifogytak a szóból, eljött az idő, hogy én is meséljek egy kicsit. Tartozom ezzel magamnak. Erőt kellett vennem magamon, hogy belevágjak: alantas művészet ez a történetmondás. Művelői vénasszonyok, vándorkoldusok, vak énekesek, szolgálólányok, gyerekek – olyan népek, akiknek van ideje. Valamikor kinevettek volna, hogy az énekmondó szerepében lépek fel – nincs abszurdabb, mint ha egy arisztokrata beleártja magát a művészkedésbe –, de most már ki törődik a közvéleménnyel? Hogy mit gondolnak az emberek itt lent: az árnyak, a visszhangok? Így hát megfonom a magam meséjének fonalát.

A baj az, hogy nincs szám, amivel beszélhetnék. Nem tudom megértetni magamat a ti világotokban, a testek, a nyelvek, az ujjak világában, és nemigen számíthatok hallgatókra köztetek, a folyó túlpartján. Aki véletlenül meghallaná a furcsa suttogást-nyöszörgést, könnyen hihetné szavaimat a száraz nádat zörgető szélnek, alkonyi denevéreknek, rossz álmoknak.

De hát mindig is eltökélt fajta voltam. Türelmes, ezt mondták rám. Szeretem végigvinni a dolgokat.

II.
Kórus
Kötélugró mondóka

íme a lányok

megöltél minket

megbíztunk benned

táncunk a légben

lábunk rándul

ez így nem ér

szajhával, szirénnel

verted el éhedet

mert megteheted

a mi vétkünk szálka

a te bűnöd gerenda

döntésed vaksága

nálad a lándzsa

nálad a szó

a két hű szolgáló

görnyedve mostuk

szeretőnk mocskát

székről és padlóról

lépcsőről, ajtóról

a vért a vízzel

és te csak nézted

nem ér, nem ér

a nevünk

semmit nem ér

te élvezted mindezt

felemelt kézzel

bukásunk nézted

táncunk a légben

megbíztunk benned

megöltél minket

III.
Gyermekkorom

Hol kezdjem? Két lehetőségem van: az elején vagy nem az elején. Az igazi kezdet a világ kezdete lenne, innentől aztán egyik dolog következik a másikból; de mivel erről megoszlanak a vélemények, inkább a saját születésemmel kezdem.

Az apám Íkariosz volt, Spárta királya. Az anyám najád. Minden bokorban akadt najádlány akkoriban, csak úgy hemzsegtek a környéken. Mindamellett nem árt, ha valaki félig isteni születésű. Vagy nem rögtön árt.

Meglehetősen fiatal koromban apám megparancsolta, hogy dobjanak a tengerbe. Életem során sose tudtam meg, hogy pontosan miért tette, de most azt gyanítom, hogy azt a jóslatot kapta, hogy én szövöm majd meg a halotti leplét. Feltehetően úgy gondolta, hogy ha időben elpusztít, nem lesz megszőve a lepel, és ő örökké élhet. Értem a gondolatmenetet. S ebben az esetben az a vágy, hogy vízbe öljön, az önvédelem érthető indítékából következett. De félrehallotta a jóst, vagy a jós hallotta félre – az istenek gyakran motyognak –, mert a szóban forgó lepel nem az övé volt, hanem az apósomé. Ha ez volt a jóslat, igaz volt, és az életem során később igen jó szolgálatot tett nekem ez a lepelszövés.

Ma már nem divat megtanítani a lányokat kézműveskedni, megértem, de szerencsére az én időmben még szokás volt. Mindig jó, ha az embernek van mit csinálnia a kezével. Akkor, ha valaki illetlen megjegyzést tesz, úgy csinálhat, mintha nem hallotta volna. És nem kell rá válaszolni.

De ez a lepelszövési jóslat talán el sem hangzott soha. Talán csak én találtam ki, hogy ne érezzem magam olyan rosszul. Olyan sokan sutyorognak a barlangok mélyén és a tág mezőkön, hogy néha nehéz megmondani, honnan jön a sutyorgás: másoktól vagy az ember saját fejéből. A fejet képletesen értem. Idelent nekünk már nincsen fejünk.

Akárhogy is – beledobtak a tengerbe. Emlékszem-e rá, ahogy a hullámok összecsaptak fölöttem, ahogy a levegő kiszállt a tüdőmből, ahogy megkondult a harang, amit állítólag halála előtt hall a fuldokló? Egyáltalán nem. De elmesélték nekem: mindig akad egy szolgáló, egy rabszolga, egy öreg dajka, egy sürgölődő, aki azzal szórakoztatja a gyereket, hogy milyen szörnyűséget követtek el a szülei, amikor még túl kicsi volt, hogy emlékezzen rá. A rémisztő anekdota nemigen javított az apámmal való viszonyomon. Ennek a históriának – vagy inkább az ismeretének – tudom be a tartózkodásomat, hogy sose bíztam a mások szándékaiban.

Mindenesetre nagy butaság volt, hogy Íkariosz vízbe akarta fojtani egy najád leányát. A víz a mi életelemünk, születési előjogunk van hozzá. Ha nem is úszunk olyan jól, mint anyáink, azért a felszínen tudunk maradni, és jó a kapcsolatunk a halakkal, a vízimadarakkal. Egy csapat bíborcsíkos kacsa kisegített a partra. Egy ilyen jósjel után apám mit tehetett? Visszafogadott, és új nevet adott nekem: kiskacsa. Bizonyára bűnösnek érezte magát azért, amit majdnem megtett: innentől fogva ha valami, hát túl érzelmes lett velem.

Ezeket az érzelmeket nehéz volt viszonoznom. El lehet képzelni. Ott sétáltam látszólag szívből szerető nemzőapámmal kézen fogva a szikla szélen, a folyóparton vagy a fal peremén, és arra gondoltam, hogy hirtelenjében akár le is lökhetne, vagy agyonüthetne egy nagy kővel. Ilyen körülmények között kemény próba volt megőriznem a nyugalom látszatát. A kiruccanások után visszabújtam a szobámba, és könnyárba merültem. (A mértéktelen sírás, most már megmondhatom, a najádgyermekek sorscsapása. Földi életem negyede azzal telt, hogy kisírtam a szemem. Akkoriban szerencsére még fátylat viseltünk. A vörösre sírt, bedagadt szemet ez jótékonyan eltakarta.)

Anyám, mint általában a najádok, gyönyörű volt, de hideg szívű. A haja hullámos, az arca gödröcskés, a nevetése gyöngyöző. Nem lehetett megfogni. Kiskoromban sokszor akartam volna megölelni, de mindig kicsúszott a karomból. Szeretném azt hinni, hogy ő hívta elő megmentésemre a kacsákat, de valószínűleg nem ez az igazság. Szívesebben úszkált a folyóban, mint hogy a kisgyerekkel bajlódjon, többnyire inkább megfeledkezett rólam. Ha az apám meg nem parancsolja, hogy a tengerbe dobjanak, talán ő maga ejt bele, pillanatnyi szórakozottságból vagy bosszúságból. Nem tudott semmire hosszan odafigyelni, és gyorsan változtak az érzelmei.

Abból, amit elmondtam, már láthatjátok, hogy olyan gyerek voltam, aki hamar megtanulta, mekkora érték – ha érték – az önállóság. Felfogtam, hogy támogatást a családomtól nem várhatok.