Johanna Swanberg

Cassi

FORDÍTOTTA

ANNUS ILDIKÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Johanna Swanberg: Cassi

First published by ScandBook, 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Copyright © Johanna Swanberg, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2025

Hungarian translation © Annus Ildikó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-571-5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Dér Adrienn

Korrektor: Valentin Kristóf

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

1

Nem volt mindig ilyen.

Szombat hajnali fél öt van, amikor a mobiltelefon ébresztőjének jelzésére ébred. A tegnapi bor még mindig a testében zsong, a pohár az ágy mellett áll, így Cassi szokás szerint azzal kezdi a napot, hogy felhajtja belőle a körülbelül ujjnyi maradékot. Olyan ez, mintha gondoskodóan egy szerény, ágyban elfogyasztandó reggelit készített volna oda magának előző éjjel, mielőtt a párnák közé zuhant.

Az ágy lábánál heverő barna, tizenhat kilós hústömeg még csak fel sem emeli a fejét, de azért mind a négy mancsát kinyújtóztatja, mielőtt visszaaludna, miközben Cassi erőtlenül átveti a lábát az ágy szélén, és a hideg padlóra lép. Ugyanazt a nadrágot veszi fel, mint tegnap, elvégre az még mindig az ágy mellett hever, a pizsamapólójára pedig ráhúzza a tegnapi kapucnis pulóvert, ugyanis az is ott hever.

A fürdőszobába érve először vécére megy, aztán egy fogkrémtől ragacsos pohárba kétszer is vizet tölt, és felhajtja, de fogat nem mos, helyette a földön lévő ládából előkotor egy hajgumit. Nem néz a tükörbe, ha nem muszáj. Azt, hogy a haja vége a hátát verdesi, plusz töredezik, ráadásul a tövénél már jó tíz centiméteres, zsíros, patkányszínű lenövés éktelenkedik, anélkül is tudja, hogy látná. Az, hogy a ruhái megnőttek, kevésbé valószínű, mint az, hogy ő maga fogyott. Hegyes orr, sötétbarna szem, ajkát a vörösbor és saját, nyugtalan ujjai gyötörték meg.

Aki ismerte korábban Cassit, aligha ismerne rá erre az új változatára. Legkevésbé saját maga. A régi Cassi kikérte volna magának, hogy egy ilyen kitérdesedett sztreccsnadrágban és foltos ujjú pólóban járkáló emberronccsal azonosítsák. A régi Cassi legalább negyvenöt perces reggeli rutint tudhatott magáénak, és fejben egy olyan ellenőrzőlista pontjait pipálta ki folyamatosan, amit már előző este végigvett magában. Az egykori Cassi sosem volt híve a félmegoldásoknak.

„Ha valamit csinálsz, akkor csináld rendesen” – ez lehetett volna a mottója, mármint ha olyan ember lett volna, akinek bármennyire is szüksége van arra, hogy mottókkal motiválja magát. Nem, ő tényleg nem volt ilyen, ám a mindenfajta testzsírtól tökéletesen mentes személyi edzője gyakran ismételgette a saját mottóját, ami igazság szerint ehhez igencsak hasonló volt: „Ha edzőteremben vagy, nem szellentgetsz állandóan.” Cassi hetente kétszer edzett vele, heti három napot pedig egyedül. Világos, frissen felújított, viszonylag modern, stukkós lakását tisztán és frissen tartotta, minden pénteken vágott virágot hozatott, a szalonban pontosan olyan gyakran kezeltette a bőrét, a haját, a szemöldökét és a körmeit, ahogy azt a bőr-, haj-, szemöldök- és körömterapeuták előírták, a ruhái mindig újnak tűntek. Dolgozott – és ezt a munkát szerette! – naponta legalább tíz órát, kapcsolatban élt egy férfival, akit – szintén! – szeretett, ápolta a barátságait, figyelt arra, hogy a hírekkel és a kultúrával, valamint az időjárás-előrejelzésekkel és a friss pletykákkal kapcsolatban is mindig naprakész legyen. Ő volt az, aki születésnapi bulikat szervezett, ajándékokat vásárolt, vacsorákat trombitált össze. Az a Cassi napi négy órára csökkentette az alvásigényét, a maradék időt gondosan beosztotta, a naptára hónapokra előre tele volt mindenféle színkódos jelölésekkel. Ügyelt rá, hogy minden úgy alakuljon, ahogyan ő akarta. Hogy a dolgok úgy alakuljanak, ahogy alakulniuk kell.

Mostanra viszont már, az igazat megvallva, eléggé valószínűtlen, hogy a múltból bárki is megjelenjen Cassi életében. Cassi már nem tartja a kapcsolatot senkivel, akit akkoriban ismert, pedig a „múlt” és az „akkoriban” ebben az összefüggésben nem jelent többet néhány évnél. Cassi mostanra szinte már önmagával sincsen kapcsolatban, leszámítva azt, hogy valamilyen megmagyarázhatatlan módon még mindig létezik.

Az elmúlt egy évben történt számtalan dolog közül az egyik az, hogy ez az egész már nem érdekli annyira. Most már sokkal könnyebb kikapcsolni az érzést. Eltartott néhány hónapig a folyamat, de aztán szinte mintha letisztult volna az énje. Lecsupaszította, megtisztította. Érthetővé vált. Mintha lekaparta volna a felesleges dolgokat, és csak a legbelső magja maradt volna meg. Ez a belső mag gondoskodik önmagáról. Már melltartóra sincs szüksége. A test csak létezik, a fej pedig követi. A lehető legkevesebb gondolattal meg a lehető legkevesebb ellenállással vészeli át a napjait.

Az alagsori szoba, ahol most lakik, avagy a „vendégszoba saját fürdőszobával”, ahogy hirdették, egy olyan házban található, amelynek tulajdonosa egy elvált, idegen nő. Az albérlet mindkettejük számára praktikus megoldás. A nő pluszpénzhez jut, Cassinak meg nem kell gondolkodnia semmiről. Csak akkor mozdul ki a húsz négyzetméteres lakásból, ha a konyhát kell használnia, és kéthetente még ezt is elkerüli, máskülönben találkoznia kellene a nő két fiával. Hat-, illetve nyolcévesek, hihetetlenül életrevalóak, és igazából csak egyetlen dologra jók: szeretik Cassi kutyáját, és szívesen elviszik sétálni.

Miközben Cassi copfba fogja a haját, az alagsori lépcsőn felmegy a konyhába, majd ott megnyitja a melegvizes csapot. A mosogató alatt talál egy kis PET-palackot, lecsavarja a kupakját, beleszagol, megvonja a vállát, aztán instant kávéport tölt bele egyenesen a kávésdobozból. Amikor a csapból már gőzölgő víz folyik, félig tölti a palackot, majd a hűtőből egy kevés tejet önt hozzá. Megrázogatja, aztán felkapja a táskáját, cipőbe bújtatja a lábát, és végül útnak indul.

Csak negyedórába telik beérnie a munkahelyére, ha szerencséje van a busszal, márpedig ezen a bizonyos szombat hajnalon szerencséje van. Leülni nem akar, ezért a babakocsiknak szánt hely melletti kapaszkodónak támaszkodik, a kávét kortyolgatja a palackból, és a ködös focipályákat meg az üres körforgalmakat nézi, miközben a buszsofőr egy olyan nyelven hallgat beszélgetős rádióműsort, amiből Cassi egyetlen szót sem ért.

Öt perccel később már be is ér a munkahelyére. Átöltözik a kötelező bézs nadrágba, bézs ingbe és barna mellénybe, és bevonul a raktárba.

Nyolc órával később visszaöltözik, és elindul hazafelé. A busz, a körforgalom és a focipályák most tele vannak hétvégézőkkel, a buszsofőr pedig egy reklámdalt hallgat. Gyerekzsivaj, csengőhangok káosza. Cassi két megállóval korábban száll le, csak hogy ne kelljen ezt hallgatnia. Ezt az egészet. Átvág az erdőn, arra rövidebb, vagyis hát, a fene tudja, mennyire erdő ez, igazából nem több egy fákból álló ligetnél, épp elég nagy ahhoz, hogy ott bújócskázzon a gyerek, vagy pornóújságokat találjon, amelyeket valaki sietve elrejtett egy fatönkbe. Amikor valaki szembejön vele a gyalogúton, félrenéz. Úgy ismeri ezt a kisvárost, mint a tenyerét, és amikor a barátaival a gimnázium befejezése után Stockholmba költözött, megfogadta, hogy soha többé nem fog itt élni.

Most mégis itt van. És bár az élete sok szempontból az álomélet szöges ellentéte, az az alagsori szoba az egyetlen hely, ahol jól érzi magát, az egyetlen hely, ahol lenni akar. Tölteni magának egy italt, megvakargatni a kutya hasát, hátradőlni az ágyban, meg sorozatot nézni. Hagyni, hogy teljenek az órák. Cassi napjainak célja mostanában annyi, hogy véget érjenek, hogy éjszaka legyen belőlük. Persze nem arról van szó, hogy Cassi meg akarna halni; csak éppen nem akar részt venni abban a komédiában, amit a többiek odakint a nagyvilágban életnek neveznek. Köszöni szépen, inkább nem kér belőle. Ennyi volt. Az ő élete már nem az emberek között zajlik, az úgynevezett barátok között, a közösségben, a világban. Az ő élete csakis az, ami a pincehelyiség négy fala között elfér, és amikor munkába kell mennie, az életét mintha szüneteltetnék. Cassi ezt az időszakot egyszerűen megpróbálja átvészelni. Mintha néhány órára visszatartaná a lélegzetét.

Egyszer, még a kezdet kezdetén, amikor újonnan költözött a pincébe, és átmenetileg feldobta a tudat, hogy egy olyan helyen van, amit senki sem ismer és ahol senki sem találja meg, kincskeresést szervezett a fiúknak és Maine-nek. Készített egy egyszerű térképet ravasz feladványokkal, és kincseket – azaz fóliába csomagolt finomságokat – helyezett el itt-ott a gyerekeknek és a kutyának egyaránt. Mekkora volt az örömük, milyen csodálat ragyogott a szemükben! De ez a kreatív energia rövid ideig tartott csupán, kivételes állapot volt. Cassi aztán ismét mélyebbre süllyedt a fásultságba. Dehogy fog ő nap mint nap megfelelni az emberek elvárásainak! Ki képes erre folyamatosan?

Hanem a fiúk mégis erre emlékeznek, és reménykednek, hogy mindez újra megtörténik. Képtelenek elfogadni, hogy Cassi már nem a tündérkeresztanyjuk, hanem boszorkánnyá változott.

Ezen a szombaton üres a ház, amikor hazaér. Ez nem szokatlan, éppen ellenkezőleg, pontosan emiatt képes egy idegennel és annak hétvégi gyerekeivel együtt lakni.

A tulajdonosok külön szinten élik az életüket, képletesen és szó szerint is. Ők összejárnak, játszanak, grilleznek, látogatókat fogadnak. Csevegés közben lasagnét főznek, vízipisztollyal kergetik egymást, péntek esténként a tévé előtt gyűlnek össze.

Odalent a pincében Cassi a saját dolgával törődik.

Maine az előszobában vár rá, farkcsóválva. Cassi kiengedi őt a kis elkerített előkertbe, bár tudja, hogy nem szabadna, a kutya pedig a szokásos sarokba vonul, és a szokásos teendőit végzi. Aztán visszatér Cassival a házba. Olyan kutya ő, aki nem támaszt túl nagy igényeket az élettel szemben.

Cassi makarónit főz, és a neki kijelölt szűk konyhaszekrényben lapuló dobozos borból tölt egy söröspohárba. Cassi számára a vörösbor a nappali ital. Inkább étel, táplálék, mert átlátszatlan, tömör. A fehérbor estére való, mert inkább a vízhez hasonlít. Szinte nincs is benne semmi. Persze Cassi korábbi énje számára ez a hozzáállás teljes őrültség lett volna, egy idióta érvelése. De itt és most ez színtiszta logika. Nincsen benne semmi különös. És Cassi egyáltalán nem gondolja, hogy alkoholproblémái volnának. Számára a bor csak a túlélés eszköze. Hogy a napokat minél zökkenő- és fájdalommentesebben vészelje át, méghozzá az egyenletes és kényelmes véralkoholszint segítségével. Valahol a lelke mélyén egy jól képzett borszakértő tépi kétségbeesetten a haját, a végsőkig elgyötörve.

Amikor a makaróni elkészül, Cassi mindent lecipel az alagsori erődítménybe, ahol reggel óta megállt az idő. Maine régebben speciális tápot evett az emésztése miatt, de most már szokványos bolti kutyatápot kap. Mi tagadás, ez nem kifejezetten művel csodákat a szoba levegőjének minőségével. Az alacsony ablakokat skót kockás függönyök takarják, illenek ahhoz a takaróhoz, ami az itt töltött idő alatt soha nem takarta az ágyat, meg a kanapé párnáihoz, amiket viszont Cassi ruhái borítanak.

Cassi leül a ruhakupac tetejére, és maga alá húzza a lábát. Maine lefekszik mellé, fejét gazdája combjára hajtja. Cassi magába lapátolja a tésztát; ma még nem evett semmit. Sok tekintetben úgy éli az életét, mintha tizenhét éves lenne, pedig már harminchét, és ez teljesen nyilvánvalóvá is válik, amikor felnyitja a számítógépet, és rákattint egy sorozatra, amelyben változást szomjazó briteknek segítenek melegebb országokban nyaralót találni. Közben végigpörgeti a hírfolyamát: valaki éppen egy családi összejövetelen időzik, valaki más egy gyógyfürdőben, pár saroknyira tőle pedig egy leánybúcsú zajlik, amelyen a régi életéből ismert emberek vesznek részt. Cassit is meghívták, de ő már maga mögött hagyta az egész régi életét, és nem válaszol semmilyen megkeresésre.

Hirtelen kedve támad elutazni. Messzire. Hol is van az a gyógyfürdő? Igazából gyógyfürdőben sem akarna lenni, sok fürdőző test és olyan emberek között, akik egy pohár, eperrel díszített langyos pezsgőt kortyolgatnak közben.

Mit akar egyáltalán? Cassi igyekszik nem gondolni ilyesmire, néha mégis felbukkan benne ez a gondolat, és minden alkalommal ugyanúgy idegesíti. Egy műanyag kézi ventilátorért nyúl, és a propellert a kutya felé irányítja, aki éppen az imént sóhajtott egy nagyot elégedettségében; ez általában biztos jele a közelgő gáztámadásnak.

Aztán felmegy a lépcsőn, és újratölti a poharát. Mire visszatér, immáron a borosdobozzal a kezében, a leánybúcsú a közzétett fotók tanúsága szerint átköltözött egy gokartpályára. De még mindig tolakodó közelségben vannak így is. Mintha bármelyik pillanatban megjelenhetnének az ablaka előtt, hogy bekukkantsanak az életébe. Mi tagadás, akkor ez lenne a leánybúcsú rémisztő programpontja: a csajok meglátogatnak egy nyomasztó állatkertet, ahol senki sem akar lenni, és ahol senki sem boldog.

Talán külföldre kellene költöznie? Partizzon a britekkel a Costa del Solon? Belekortyol a borba, aztán ráguglizik a „Nerja apartman” kifejezésre, mert ez volt az a város, amelyről a műsor résztvevőinek legutóbb meséltek. A hirtelen támadt vágy egy pillanat alatt kialszik benne, amint meglátja az árakat. Fáradtan rákattint még néhány felugró ingatlanügynöki linkre, de az érdeklődése már nincs a topon. A fáradtság eluralkodik rajta, és miközben a gokartverseny győztesét műanyag kupával és kismillió ujjongó csoportképpel ünneplik a közösségi média legaktívabbjai, Cassi lefekszik a kutya mellé, és lehunyja a szemét.

Pár órával később ébred fel, amikor a ház gazdája hazaérkezik, és demonstratívan lekiált: „Cathrin!”, miközben a merőkanalat a mosatlan tésztafőző edénynek csapkodja.

Még sok van hátra az estéből. Cassi bekapcsol magának egy filmet, amit már látott, újratölti a poharát, és igyekszik távol tartani magát a hírfolyamaitól, de teljes kudarcot vall.

2

Teljesen részeg volt, amikor a hirdetési algoritmusok később, ugyanaznap este egy eladó rozzant kalyibát kínáltak fel neki a Facebookon, Cassi meg lájkolta. És biztosan részeg volt még mindig, amikor másnap reggel arra ébredt, hogy egy vidéki ingatlanügynök meglehetősen kétségbeesett üzenetet küldött neki a megtekintési időpontokról.

A profilképe homályos nyugtalanságot keltett Cassiban. Iskolás fiúsan fésült, és a meglehetősen fiatal kor ellenére is ritkuló haj, feszült mosoly, papírszerű öltöny, és olyan merev tartás, mintha színházi statiszta volna.

Szóval igen, valószínűleg megsajnálta a férfit, és ez késztette arra, hogy ne törölje azonnal az üzenetet. Cassi maga zárolt fiókkal rendelkezik, így a férfi nem láthatta, mennyire elképesztően tartalmatlan életet élt az elmúlt egy évben. Bár a profilképe, egy ironikus jógapóz a tengerparton naplementekor, közrejátszhatott abban, hogy a dolgok végül úgy alakultak, ahogyan. Lehet, hogy már rég le kellett volna cserélnie, de kinek van ereje ezzel foglalkozni? Még csak nem is kell a kezeletlen kiégés és depresszió kombinációja ahhoz, hogy valaki magasról tegyen az efféle profilképcserére.

Cassi már régóta dolgozik ezen a munkahelyen. Egy örökkévalóság óta. Legalábbis ez az érzése. Mindenesetre többnek tűnik, mint hat hónap. Azelőtt hetek teltek el anélkül, hogy elhagyta volna a pincét. Alig emlékszik arra az időszakra. Arra persze emlékszik, hogy éjszakánként Maine-nel sétált, meg arra, hogyan kényszerítette ki a szegény párát az esőbe és a mínuszokba csakis azért, mert ő maga nem tudott aludni. Hogy Maine küzdött, és haza akart menni, miközben Cassi kihúzta magát, és hagyta, hogy a hideg esőcseppek végigcsorogjanak a tarkóján.

Az állásra nem magától jelentkezett. A főbérlője szólt neki, hogy el kellene vállalnia. A nőnek nyilván elege lett abból, hogy Cassi mindig otthon volt. Cassi nem hiszi senkiről, hogy önérdek nélkül tenne dolgokat. Valami hátsó szándék mindig van mögötte.

Bár Cassit nem igazán érdekelte, hogy munkája legyen, könnyebb volt igent mondani, mint nemet. Először is azért, mert igent mondani tényleg könnyebb, mint nemet. Ha nemet mond, akkor magyarázkodnia kellett volna a főbérlőnek. De azért is, mert már zsenge korában eldöntötte, hogy soha, de soha, de soha nem lesz olyan ember, akinek szociális segélyre van szüksége a megélhetéséhez. Logikusan ez azt jelenti, hogy dolgozni kell, még akkor is, ha jelenleg vannak megtakarításai. És különben is, Cassi torz önsajnálatának világában ez a munka olyan büntetés, amire önmagát ítéli. Ha középkori szerzetes lenne, ez lenne az ostor, amellyel a hátát csapkodja.

Nem, Cassi nem mindig gondolkodik észszerűen. Nem is kedves. Semmi jóságot nem hint szét maga körül, és nem is érdekli.

Ha már a munkahelyén van, nagyjából azt teszi, amit kell, legalábbis megpróbál fél szívvel, legalább néha helyesen cselekedni, és mindennap néhány perccel korábban távozik, mint kellene és mint szabadna.

Azt, hogy valaha magas beosztású vezető volt, aki mintegy ötven alkalmazottat irányított, és sasszemmel figyelt minden apró részletre a főváros egyik legnépszerűbb, előkelő éttermében, amelynek működése kora reggeltől késő estig tart, itt ugyan nem hinné el senki sem.

Mostanában a fő feladata a szupermarket polcainak feltöltése. Cassi csendben dolgozik, és amennyire csak lehet, kerüli a kapcsolatot mind a vásárlókkal, mind a személyzettel.

– Ne csak ott töltsd fel a készleteket, ahol látod, hogy hiányzik – mondja a munkafelügyelő a maga lassú módján. Odamutat, még egy-egy lekvárosüveget is felemel, hogy világossá tegye a mondanivalóját. – Nézd meg alaposan! Néha a hiányok nem látszanak azonnal.

– Abszolúte – válaszolja Cassi, ahogy általában szokta, mert ez a válasz egyszerre világos és gyorsan kimondható. A munkafelügyelő, akit Cassi magában csak Kispofának hív, alaposan végigméri őt, megsimítja az állát, és azon tűnődik, nem kellene-e még egyértelműbben fogalmaznia. Az, hogy Cassi azt válaszolja, hogy „abszolúte”, még nem jelenti azt – mostanra ezt alighanem már megtanulta –, hogy amit kér tőle, azt meg is fogja csinálni.

Ideális esetben Cassi az összes órát egyben, megállás nélkül ledolgozná, aztán hazahúzna, de nem teheti. Körülbelül a műszak felénél kénytelen félretenni a feladatait és harminc perc szünetet tartani. Nem tud kibújni a törvényben előírt szünet alól. Kispofa nem akarja, hogy más is kiégjen, ezért szigorúan betartatja a szabályokat. Cassi magában tiltakozhat, amennyit csak akar. Az sem segítene, ha hangosan tenné.

Azt viszont nem mondhatják meg neki, hogy mit tegyen a szünetben. Enni eszébe sem jutna, amíg ezen a helyen dolgozik. Nem csupán azért, mert ő maga ritkán éhes mostanában, de ott van az undor is, ami elkapja annak láttán, hogy mások hogyan zabálják az ételt. A szagok a kollégái uzsonnásdobozából, az ingerültség, hogy milyen rosszul állították össze az ételüket. Barna rántotta. Instant tészta kukoricával. Spagetti felszívódott szósszal.

Tehát ha Cassi a személyzeti szobában tartózkodik, azt csak azért teszi, mert várja, hogy elteljen az idő. Várakozik a kerek asztalok és táblák között, amelyeken olyan feliratok olvashatók, mint „A csapat előbbre való, mint az ego” meg „Először iszunk egy kávét, aztán megváltjuk a világot”. „Inspiráció, az étkezés öröme, közösség” – áll az egyik táblán, amelyet Cassi különösen gyűlöl. Olyan szavak ezek, amelyeket idegennek érez.

A dohányzóasztalon régi újságok virítanak; hetekig ott hevernek, mire végre kidobják őket. Cassit annyira érdekli a külpolitika, mint az a részletes házirend, amit valaki a mosogató fölé tűzött.

Egyszer, amikor senki sem volt a személyzeti szobában, Cassi levette, és a helyére egy gyerek kívánságlistáját rakta, amit a buszon talált. A kollégák nevettek.

Aztán visszakerült a házirend.

Úgy egy héttel később az év leggyakoribb babaneveit tette ki a helyére, amelyet egy magazinból tépett ki. A kollégák nevettek. Tanakodtak, hogy ki állhat mögötte.

Aztán visszakerült a házirend.

Harmadszorra már unta ezt a csínyt, de az még mindig mulattatta, hogy a kollégák továbbra is azt latolgatják, vajon ki tehette. Őrá senki sem gondolt. Egy kora reggel Cassi lecserélte a házirendet a „Legjobban keresők a településen” című listára, amely éppen akkor jelent meg egy esti újságban, és amelyen a munkáltatójuk a második helyen állt.

Ezután a házirend laminált A4-es formátumban került vissza, vastag, ezüstszínű ragasztóval a szekrényajtóra erősítve.

Odakint esik az eső. Cassi a kanapé besüppedt sarkában ül, és megpróbál a légzésére koncentrálni, mintegy megpróbálja magát egy másik állapotba kényszeríteni, arra bírni az atomjait, hogy egy másik életformát alakítsanak ki. Mostanra már – igencsak vonakodva – felhagyott azzal a fantáziálással, hogy egyszer csak beszippantja őt egy fekete lyuk, de azt nem gondolja, hogy lehetetlen dolog lenne befelé hajtogatni a testét, apránként, önmagába. Ez egyfajta ügyes origami lenne, amelynek a végén Cassi teljesen eltűnne a világból.

A koncentrációt némiképpen megzavarja, hogy az egyik asztalnál éppen a kapcsolatokról folyik a beszélgetés. Vagy talán inkább monológ.

– Ideje otthagynod azt a pasit. Nem érdemel meg téged – mondja a gyümölcsökért és zöldségekért felelős nő annak, aki a trafikban szokott ülni. – Hozd meg a nagy döntést, aztán egy kis időre legyél egyedül! Koncentrálj magadra, csakis magaddal törődj! Egy kis öngondoskodásra van szükséged, kedvesem.

Zöldség-gyümölcs átnyújtja a kezét az asztalon, tenyérrel felfelé. Trafik keze tétován közeledik hozzá, végül megfogja.

– Önmagunk szeretete egy életre szóló románc kezdete. Ezt olvastam valahol, hát nem gyönyörű?

Zöldség-gyümölcs nem vár válaszra, hanem folytatja.

– A legjobbat érdemled. Csak úgy tudsz fényesen ragyogni, ha vigyázol magadra.

Trafik bólint, megtörölgeti a szemét.

Cassi felsóhajt, túlságosan is hangosan. Szánalmasnak tartja, hogy az emberek azt hiszik, megmondhatják másoknak, hogyan éljék az életüket, mintha bármit is tudnának. Trafik és Zöldség-gyümölcs is rosszallóan pillant rá.

– Nem muszáj ám minket hallgatni – sziszegi Zöldség-gyümölcs. – Ez egy magánbeszélgetés.

Trafik és Zöldség-gyümölcs egyetértően fordulnak vissza egymás felé. Egy pillanatnyi csend következik.

– Egyébként – teszi hozzá aztán Zöldség-gyümölcs, most már új energiával a hangjában, és súlyos alkarját az asztalnak támasztva Cassi felé fordul – kénytelen vagyok felmondani neked.

Cassi meglepődik. Felemeli a tekintetét, és találkozik Zöldség-gyümölcs bámuló pillantásával.

– Ööö, mi van? Nem rúghatsz ki, nem te vagy a főnököm – mondja dacosan.

Zöldség-gyümölcs összeszorítja az ajkát, és elhúzza.

– A vendégszobára gondoltam – jegyzi meg. – Alighanem szükségem lesz rá.

Az utóbbi mondatnál lopva Trafikra pillant.

Zöldség-gyümölcs meg sem próbál kedvesnek tűnni. Ő és Cassi már hetekkel ezelőtt túljutottak ezen a szakaszon, valószínűleg akkor, amikor Cassi az alagsori szobájából kiordított Zöldség-gyümölcs két fiára, akik akkor éppen a lépcső felett játszottak, hogy „POFA BE, A ROHADT ÉLETBE, TI ÁTKOZOTT SEGGFEJEK!”

Merthogy Zöldség-gyümölcsé a ház, amelynek pincéjében Cassi lakik. Zöldség-gyümölcs révén jutott ehhez a munkához is. Cassi persze tudja a nő rendes nevét, de nem bírja rávenni magát, hogy úgy hívja. Zöldség-gyümölcs nevét elismerni olyan lenne, mintha beismerné a saját kisebbrendűségét. Hogy hálásnak kell lennie iránta. Ehhez pedig semmi kedve.

– Nem probléma – mondja Cassi a lerágott, meggyötört körmeit nézegetve. Még mindig emlékszik, milyen ápoltak voltak, amikor kilépett a szépségszalonból. – Amúgy is el akartam már költözni.

Feláll, kisétál az ajtón, és bemegy a raktárba. A szíve hevesen dobog. Odabiccent Mélydepinek, aki nemrég tért vissza a betegszabadságról, és akit Cassi korábban más néven hívott: Pityeri.

Mélydepi a székében ül, előrehajol, és lassan ír egy vastag papírra. Ez egy mindfulness-gyakorlat, amit a terapeutája ajánlott; ezt akkor magyarázta el, amikor Cassi fogékonynak érezte magát a csevegésre. Cassi észrevette, hogy amikor az ember rosszul érzi magát, könnyebben tűri az ilyesmit. Ráadásul Mélydepi egy idősebb nő, ami nagyjából az egyetlen embercsoport, amit még el bír viselni.

A Mélydepi mögötti falon kézzel írt bölcsességek olvashatók: „Senki sincs olyan, mind te” és „A szélt nem tudjuk irányítani, de a vitorlákat hozzájuk tudjuk igazítani”.

Cassi nem kommentálja a helyesírási hibákat. Még ott sem, ahol az áll: „Minden álmod kárnyujtásra van.”

Elmegy a laposüvegért, amit vészhelyzetekre a raktár hátsó részében lévő füstérzékelő mögé rejtett. Több szempontból is értékes, még ha gyakorlatilag üres is. Cassi magával viszi a rakodótérbe, és végigsimít az ujjaival az ezüstözött logón, miközben az utolsó cseppeket is kiissza.

Amikor visszatér a személyzeti szobába, hogy kiöblítse a száját kávéval, és betegye a laposüveget a táskájába, hogy később ne felejtse el újratölteni, Zöldség-gyümölcs még mindig ott ül.

Egymásra néznek, de éppen akkor zörren meg Cassi mobilja: megint az az ingatlanügynök keresi. A fickó most, bár Cassi még mindig nem válaszolt az előző üzenetére, „csekkolni akarja, hogy jön-e a délutáni megtekintésre”. Hogy elkerülje Zöldség-gyümölcs pillantását, Cassi továbbra is a telefont bámulja, és azon gondolkodik, mit írjon.

Eredetileg egyáltalán nem akart neki válaszolni. Miért is tenné? Soha nem álmodott arról, hogy egy düledező viskó tulajdonosa lesz. Tegnap mindössze véletlenül, felindulásból lájkolta a hirdetést, vagy talán csak az ujja csúszott meg a képernyőn. Az alagsori szoba jól bevált neki, ott akart maradni, amíg nem támad jobb ötlete.

De most egyszeriben megváltozott a helyzet. És valamit tennie kell. A heves szívdobogás nem csillapodott. Cassi határozottan úgy érzi, hogy el kell tűnnie innen. Most azonnal. Nyugodtan megnézheti a helyet. Talán az ingatlanügynöknek van néhány másik, vonzóbb ajánlata is, amiről beszélhetnének.

Miközben pötyögni kezdi a választ, Kispofa lép be a szobába. Az órájára néz, mintha azt kérdezné, Cassi miért nem ment még vissza dolgozni, holott a szünete már két teljes perce lejárt, aztán kiöblíti a termoszpoharát a mosogatóban.

Cassi egy percig sem bírja ezt tovább elviselni. Egy másodpercig sem. Mindenkit, akit ismer, kizárt az életéből, úgyhogy felfoghatatlan, hogy ezek ketten még mindig jelen vannak.

Végül csak egy gyors lájkot küld a szürke ingatlanügynöknek, lekapja a táskáját a kampóról, és a válla fölött odaveti:

– Lázas vagyok, hazamegyek.

Az ajtó becsukódik mögötte. Az automata zárszerkezet hangja mély sóhajnak tűnik. Vagy talán éppen most vett levegőt?

3

Cassinak azért igenis vannak még bizonyos korlátai. Csak éppen kevesebb, mint régen, amikor még ilyeneknél húzta meg a határt: pinot noir pohárból inni rizlinget, három percet késni jelzés nélkül, a törölközőket rosszul összehajtogatva rakni el a fürdőszobaszekrénybe, ugyanazt a pulóvert felvenni két egymást követő napon, szilárd ételt enni tizenkettő előtt, repedezett körömágybőrt elviselni, meg a gnocchit „gnoccsi”-nak ejteni.

Manapság, amikor már magasról tesz mindenre, és még az sem háborítja fel, ha Kispofa „sevré”-t ejt, hálás, amiért legalább azt, hogy ittasan nem ül a volán mögé, még mindig betartja.

Mindenesetre ez a határ az oka annak, hogy nem autóval jár dolgozni. A kocsiját mindössze azért tartotta meg, mert a lízing csak egy év múlva jár le, de maga a kocsi már hónapok óta kihasználatlanul áll az utcán. Cassi inkább busszal megy, mint hogy soha ne ihasson egy korty szíverősítőt.

Ma viszont úgy érzi, hogy nemhiába történt így. Autóval hatékonyabban lehet gyorsan messzire jutni, még akkor is, ha csak egy lerobbant kunyhó az úti célja.

Amikor elindul, még mindig az önsajnálat mocsarában dagonyázik. De az önsajnálat lassan enyhül, majd elszáll, ahogy az autó falja a kilométereket.

Gyakrabban kellene ilyesmit csinálnia. Már elfelejtette, micsoda szabadságérzetet képes adni egy üres autópálya. A sebesség mindentől megszabadít. Nyugalmat ad, hogy csak arra kell gondolnia, ami éppen elszáguld mellette, nem ragad bele a részletekbe, és mielőtt egy gondolat véget érne, ő már máshol jár.

Cassi a sebességkorlátozásra a plusz húszszázalékos borravaló rendszerét alkalmazza. Ez egyfajta teljesen értelmetlen kacsintás a vendéglős szakmában eltöltött évei felé. A rádióállomások között váltogat, amelyek egyre ritkulnak, minél messzebbre utazik. Félig megevett zacskónyi édességet talál a kesztyűtartóban, a vezetőoldali ajtó tartójában és az első ülések közötti dobozban is. Arra sem emlékszik, mikor vette őket. Kiönti egyenként az összeset, kivéve az édesgyökér-cukorkát, ami alighanem ősrégi lehet, mert az édesgyökér-darabkák most feketésszürke, porszerű ragacsként tapadnak a zacskó falára.

Cassi szinte fel van dobódva. Mikor érzett utoljára így? Valószínűleg az is hozzájárul ehhez az érzéshez, hogy nem kell embereket látnia vezetés közben. Csak a természetet és néha egy-egy autót, de egyébként: olyan világ ez, amelyben csak ő és Maine létezik. A kutya az anyósülésen ül, leheletével bepárásítja az üveget. Cassi időnként lehúzza az ablakot, kiszellőzteti a kocsit, hagyja, hogy a kutya élvezze az ellenszelet.

Az autón kívül az esős május képe tárul elé: szürke, de bimbózó, a mezők még nem néznek ki mezőnek, a fák készülnek a közelgő ünnepre, az út szélét nyulak, sünök, rókák, borzok pettyezik.

Cassi valahol félúton kávét vesz magának, megtankol, és hagyja, hogy Maine pisiljen egyet, de egyébként megállás nélkül vezet, anélkül, hogy bármire különösebben gondolna.

A GPS-térkép szerint Bäcken falu Berg és Berget között van félúton. Egy sallangok nélküli vidék ez. Cassi elismerően bólogat, mintha valaki a véleménye felől érdeklődött volna. Aztán lassan végighajt a főutcán, ahol megfakult táblák árulkodnak arról, hogy régen még volt itt benzinkút, pékség, fodrászat és vasáruüzlet. Ami maradt, az egy szupermarket és egy pizzéria, amely a hirdetmény szerint hamburgert, thaiföldi kaját és kebabot is árul. Az alacsony, háromemeletes házak mintha várakoznának valamire. A templomnál egy kopott virágüzlet, amit nehéz értelmezni: vagy azt is bezárták már, vagy éppen nem vasárnap délutánonként van nyitva.

Cassi elhajt a temető mellett, majd keresztül egy rügyező nyírfasoron. Mezők mellett halad el, erdő mindvégig van valahol a közelben. Amikor egy keskeny ingatlanostáblánál jobbra fordul, az aszfaltot jókora kátyúkkal teli, kavicsos út váltja fel. Most már mindkét oldalon fák vannak. Kicsit odébb egy piros házikó áll, a sarkai részben fehérre festve.

Egy zöld, erdőjárásra alkalmas autó parkol előtte, annak támaszkodik az ingatlanos. Úgy tesz, mintha mélyen belemerülne a kezében lévő papírkötegbe, de teljesen tudatában van annak, hogy a nő feléje zötyög. A férfi haja kevésbé ritkás, mint Cassi gondolta, és inkább szőke. Az öltönye, amely ma kék, túl kicsi rá, a vállán feszül, és a hasa kilóg alóla. Az ingatlanügynök fiatal, de valószínűleg nem annyira, mint amilyennek látszik.

Cassi autózás közben érzett kellemes hangulata kezd elszivárogni. Önbizalma meginog. Míg az ingatlanügynök a szakmája biztonságában áll itt, ő maga csak egy ember, akinek hamarosan nem lesz otthona, sőt munkája is alig. Nincs élete. De túl kell jutnia ezen. Úgy kell tekintenie erre, mint egy szünetre. Vagy talán egy szerepjátékra. Megpróbál majd úgy tenni, mintha egy hétköznapi ember lenne, aki nyaralót keres, aztán szépen elbúcsúzik, és mihamarabb lelép innen. Ez azért igazán nem lehetetlen. Hiszen a férfi semmit sem tud róla. Cassi régen profi módon volt képes bánni az emberekkel. Úristen, az előző életében egész álló nap csakis ezt csinálta! Hát csak képes átmenetileg újra előszedni ezt a képességét!

Lendületet vesz, és eltúlzott, magabiztosságot sugárzó mozdulatokkal száll ki a kocsiból. Rámosolyog az ingatlanügynökre, és kinyitja az ajtót Maine-nek. A kutya egyenesen a férfi felé üget, és kedvesen megnyalja a tenyerét. Az ingatlanügynök összerezzen; látszik, hogy nincs hozzászokva az állatokhoz, de sietve visszanyeri a mosolyát, az öltönyébe törli a kezét, majd üdvözlésre nyújtja Cassi felé, amint ő is odaér.

– Hahó, én volnék Max – mondja – Üdvözöllek Bäckenben! Csodás hely, amelyben megmártózhatsz, ahogy mondani szoktam, hehe.

Az ingatlanügynök korát még közelről is nehéz megállapítani, de Cassi úgy tippeli, hogy nagyjából harminc körül lehet. Rózsás arcbőrén alig pelyhedzik szakáll, szőke haja babapuhának tűnik, ahogy természetes módon oldalra hullik. Cassi a tekintetéből látja, hogy a férfi próbál olvasni benne, ahogyan ő is próbál olvasni a férfiban. Nyilván észreveszi Cassi poros, de viszonylag modern, középkategóriás autóját és a sötétkék sztreccsnadrágból és szürke kapucnis pulóverből álló – látszólag – sportos öltözékét. Nyakában ezüst nyaklánc lóg rózsaszín kővel. A lábán sokat használt Nike cipő. A haja kontyba fogva, leginkább azért, hogy ne izzadjon rá az autó fejtámlájára. Smink? Á, dehogy! Annyi időt tölt a külsejével, amennyire azt akarja, hogy az emberek észrevegyék: semennyit.

– Gyönyörű itt – mondja Cassi, és hallja, hogy a hangja erőtlenül szól. Bizonytalanul. Megköszörüli a torkát. Összeszedi magát.

Nem mintha kedvelné a jelenlegi lakhelyét, de hogy egy másikat kell találnia, arra már rágondolni is kimerítő. Pedig laknia kell valahol. A legjobb egyértelműen az lenne, ha lenne valami sajátja. Ahol egyedül éldegélhetne, mindenfajta makacs Zöldség-gyümölcs nélkül, aki feltételeket akarna diktálni neki. Cassi körülnéz.

Az ingatlanügynök feszült tekintetéből rájön, hogy a férfi nagy reményeket fűz hozzá. Lehet, hogy Cassi sok szempontból seggfej, de azért nem teljesen érzéketlen a körülötte lévő világra. Nem mindig száz százalékig énközpontú. Tudja, hogy nem ennek a férfinak a hibája, hogy az ő élete olyan, amilyen. Persze lehet azzal érvelni, hogy pontosan ugyanez vonatkozik a szupermarketben dolgozó kollégáira is, nem is az ő hibájuk, de ki mondta, hogy az érvelése következetes? Ráadásul a munkahelyével kapcsolatos érzései szorosan kapcsolódnak a szállással kapcsolatos érzéseihez, amelyek viszont az élete korábbi eseményeivel kapcsolatos érzéseihez kapcsolódnak. Ez bizony igencsak bonyolítja a dolgokat.

De ez a hely, ez a férfi teljesen mentes a múltbeli asszociációktól. Szeplőtelen. Ez egy új játéktér. Márpedig akkor a legkevesebb, amit tehet, hogy úgy viselkedik, ahogy elvárják tőle: hiteles érdeklődőként. A teljesen máshol lévő, eladó lakásokkal kapcsolatos kérdését később is felteheti.

Cassi tehát kinyújtózik. Amikor a feje fölé emeli a karját, a lapockái ropognak.

– Nem jártam még errefelé – mondja –, békés helynek tűnik. És micsoda levegő!

Mélyet lélegzik, körülnéz. Az udvart benőtte a növényzet. A házhoz vezető ösvényen megsárgult fűszálak között kavicsok bukkannak elő, az épület mögött pedig zöld bársonyfüggönyként húzódik a tűlevelű erdő. A tisztásról nem látni szomszédokat. A kis elülső tornácra vezető betonlépcsőn moha burjánzik.

Maine is beleszimatol a levegőbe, és érdeklődve nézi az erdő szélén álló pajtát.

Az ingatlanügynök ingatlanügynöki elégedettséggel bólogat.

– Igen, könnyű itt otthon érezni magunkat – mondja, de rögtön ezután egy SMS hangos fanfárja szakítja félbe. Gyors pillantást vet a telefonra, amit a papírhalmazzal fog össze a kezében, majd a zakója zsebébe süllyeszti, a papírokat pedig összehajtogatja, és a farzsebébe gyűri. Csípőre teszi a kezét, és mosolyogva pillant a házra, mintha a közös munkájukkal való elégedettségét akarná kifejezni. Mintha legszívesebben lepacsizna az épülettel, ha tehetné.

– Ez egy szép házikó – folytatja –, igazán szép. Ráférne egy kis szeretet, de hát kire nem, hehe.

Cassi szkeptikusan néz rá. Kikényszerít magából egy mosolyt, elvégre ilyenkor mosolyogni szokás. Elnézően. A férfi hamarosan úgyis eltűnik az életéből.

Cassi is úgy fordul a ház felé, ahogy a férfi. Kezét a csípőjére teszi, tekintete az épületre szegeződik. Az ő tartása kevésbé sugározza, hogy lepacsizna a házzal, jobban hasonlít arra, amikor valaki két ujjal fogja az állát. Vizsgálódóan. Mintha a homlokzat és a kémény látványa is valami nagy dolgot volna képes feltárni előtte.

Max megjegyzi, hogy Cassi az egyetlen érdeklődő a mai megtekintésen.

– Tudod, szeretem az ilyesmit egy kicsit személyes szinten tartani. Elvégre jó, ha teret adunk az embereknek. Egy kis privát szférát. De tegnap volt itt egy házaspár, akik nagyon lelkesek. Szóval nagy az érdeklődés. Viszont a megfelelő vevőt is meg kell találni. Márpedig ez eltarthat egy darabig.

Ha volt valami, amiről Cassi úgy érezte, hogy a vezetőként eltöltött évek alatt elsajátított, az az emberismeret. Megérteni, hogy kik ők, mit gondolnak valójában, mélyen legbelül. Ez a bizonyosság azóta igencsak megingott, de ebből a babaarcúból azért mégiscsak könnyűnek tűnik olvasni. Érti, hogy az ingatlanügynök túl akar lenni az eladáson. Hogy ez az egész ügylet tovább tartott, mint ahogyan tervezte. Hogy ez sérti az önképét.

– A ház az utóbbi években többnyire üresen állt – folytatja Max. – A tulajdonos már idős, úgyhogy a távolabb élő rokonok bíztak meg az értékesítéssel.

Előkeres egy kulcsot a zsebéből, és felemeli. Elindulnak a lépcső felé.

Odaérve megpróbálják kinyitni az ajtót, de az makacskodik. Az ingatlanügynöknek rángatnia kell, nekidőlnie, és kissé megemelnie, hogy bejussanak. Üvegablakok zörögnek, zsanérok nyikorognak, majd belülről áporodott levegő csapja meg őket.

– Nos igen, ez az ajtó pillanatnyilag speciális szakértelmet igényel, de egy kis olajjal könnyen meg lehet javítani – mondja Max vigyorogva, és félreáll.

Cassi egy lépéssel a lépcső tetején terem, Maine-nel a sarkában. Az ajtó előtt a mennyezetről kis csengő lóg alá, megböki az ujjával. A csengő halk hangot ad ki.

Az előszoba egyenesen egy nappaliba vezet. Balra a konyha, jobbra pedig egy kis fürdőszoba. Cassi követi Maine-t, aki egyenesen a nappaliba, a kandalló melletti rongyszőnyegkupachoz ment, és már el is kezdett magának megágyazni. A szoba világoskékre van festve – na, persze ez nem mostanában történt –, és a színén keresztül látszik az alatta lévő texturált tapéta medalionmintája. Cassi körbesétál a falak mentén, és kinéz az ablakon, a pajta felé. Hallja, ahogy Maine egy sóhajjal lekuporodik a rongyszőnyegkupacra.

A nappaliból egy kis hálószoba nyílik, ahol egy egyszemélyes ágy áll. A habmatracon vékony, napfénytől kifakult, vörös pamut ágytakaró. Az ablak előtt félig lehúzott sötétkék redőny, amely a párkányon lévő kampóhoz van erősítve. A függöny egy csattanással felcsapódik, amikor Cassi kioldja a hurkot. Odakint susog az erdő.

Keskeny lépcső vezet az emeletre, amely két szobára van osztva, és ahol egy magas ember legfeljebb csak középen tud egyenesen állni. Az egyik szobában, egy félhold alakú ablak alatt egy kétszemélyes ágy áll, de csak a fakeret, matrac nélkül. Mindkét oldalon beépített szekrények a ferde mennyezet alatt. A padló parkettája, akárcsak a földszinten, széles és szürke.

– Nos igen, amit még hozzá tudok tenni, az az, hogy a ház a meglévő állapotában kerül eladásra – mondja a visszatérő Cassinak az ingatlanos, aki a nappaliban maradt. – Saját szennyvízelvezetője és kútja van. Mindkettőt érdemes átnézetni. De tavaly volt egy vízvizsgálat, és azon megfelelt. Javasolnám, hogy a vevő ellenőriztesse a csöveket, a villanyvezetékeket, a tetőt és az alapot is, de mint látod, a házon nincsenek nyilvánvaló hibák. Én már jártam itt egy csomószor, és sem penészesedést, sem beázást nem láttam. Rendesen megépített ház ez! Az ilyen régi házak akár az idők végezetéig is megmaradnak.

Megkopogtatja az ajtó melletti falat. Erre mintha homok kezdene peregni odabent. A fickó megköszörüli a torkát.

– Az eladók készek a gyors üzletre, mármint ha megfelelő vevő akad.

Tovább fecseg, beszél a házhoz tartozó földterületről, Norvégia közelségéről, meg olyanokról, mint a „felelősségkizárás” és az „ingóságok” és az „ingatlanadó” és a „jogi költségek” és az „ásott kút”.

Cassi csak hallgatja a házat. Egy légy repül neki az ablaküvegnek. Az ajtó felől fuvallat hozza be a fenyők illatát. Arra eszmél, hogy csak áll, becsukott szemmel. Amikor újra kinyitja a szemét, látja, hogy az ingatlanügynök kíváncsian néz rá, de aztán elfordul, és megmutatja neki a biztosítékszekrényt, a főkapcsoló bekapcsolásával demonstrálja, hogy működik. A hűtő kattan egyet, és zúgni kezd.

A konyhában kiöregedett bútorok és megszürkült linóleumpadló. A szekrények kopott fogantyúi ismerősnek érződnek. Olyan ez, mintha otthon lenne. Talán ilyen volt náluk is, amikor még gyerek volt? Kipróbálja a csapot, csak azért, hogy legyen mit csinálnia. A csövek felhorkannak, aztán barnás víz bugyog a csapból előbb tétován, majd bőven.

– Egy kis rozsda nem gond – mondja az ingatlanügynök, aki időközben megjelent az ajtóban. – Csak azért van, mert már jó ideje nem lakik senki a házban.

Cassi bólint.

Az ablakon keresztül meglát egy ribizlibokrot, vagy talán egresbokrot, mindegy, valami bokrot, a kicsit távolabbi piros épület mellett.

– Megnézhetnénk azt is? – mutat a pajta felé.

Az ingatlanközvetítő félbeszakítja a helyi szolgáltatásokról szóló fejtegetéseit, és így szól: „Természetesen!” Azután tovább fecseg, miközben elhagyják a konyhát, lemennek a lépcsőn, át a kavicsos-mohás gyepen keresztül, és végül elérik az épületet, amely homlokzatának közepén egy traktor méretű dupla ajtó van. A nagy ajtóban egy kisebb ajtó nyílik sima zsanérokon, mintha egy teljesen más ingatlan része lenne.

A pajtába lépve Cassi újra azt érzi, hogy megállt az idő. Sötét szénabálák hevernek szertelenül szétszórva a pókhálós hodályban, a poros betonpadlón. Egyik rövid oldala mentén szürkés fakupacok hevernek. Egy madár lába a bádogmennyezetet kaparja, valami aprócska állat idegesen elsiet a sarokba. Az egyedüli fény az ajtón és a falécek között szivárog be, de az ingatlanügynök elfordít egy gombot, mire egy zöld-fehér fénycső villan életre a mennyezeten.

– Hát, itt bizony nincs határa annak, amit ezzel a hellyel kezdeni lehet! – szól, és hangjában új tűz érződik. – Egyesek talán azt gondolnák, hogy ez itt csak egy „pajta”, de én azt mondom, hogy „melléképület”! A megfelelő ember – akinek vannak víziói – bármit megteremthet itt. Szinte már látom is a lelki szemeim előtt az istállót, csirkéket, festőműtermet! És igen, természetesen jógát, meditációt és hasonlót is abszolúte lehetne itt tartani. Ommmmm!

Két tenyerét összeteszi a mellkasa előtt, és egy pillanatra behunyja a szemét. Aztán rámosolyog Cassira, és kacsint, mintha olyan titkos egyetértés lenne köztük, amit a nő mindeddig nem vett észre. Cassi nem akarja elrontani a hangulatot és a férfi nyilvánvaló lelkesedését. Bátorítóan bólogat, mintha teljesen egyetértene vele. Aztán mély levegőt vesz, és ugyanilyen lassan kifújja.

– Igen, ez egy igazi csarnok – mondja. – Hihetetlen a hangulata. Kicsit ünnepélyes. A múlt találkozik a jelennel, a külső a belsővel. Kézzelfogható harmóniát teremt, ami tényleg érezhető a levegőben. Szinte varázslatos légkör.

Tesz néhány lépést, kinyújtózik, kitárja a karját, mint egy nagyképű színész, aki éppen igyekszik eggyé válni a színpaddal.

– Itt tényleg van tér. Simán elfér húsz-harminc ember.

Mi a fenéről fecseg itt összevissza? Milyen emberekre gondol, éttermi vendégekre? Látja a megterített asztalokat? Valószínűleg ő maga sem tudja, az ingatlanos viszont elégedettnek tűnik. Ugyanolyan hevesen bólogat, mint ő az imént. Az elismerés arra készteti Cassit, hogy folytassa. A fal irányába mutat.

– Mi lenne, ha egy nagy, erdőre néző ablakot tennénk be itt, a rövid oldalon, és az egész helyet rendesen leparkettáznánk? Ez aztán igazán az inspiráció helye lehetne. Egy hely az újrakezdéshez, az új energiákhoz. Egyébként mi a helyzet az építési engedéllyel, építkezhetnék a telken? Mármint úgy értem, abban az esetben, ha üzletet akarnék itt nyitni.

Ez az illúzió hirtelen annyira világos számára, annyira valóságos, még ha teljesen légből kapott is, hogy szinte libabőrös lesz tőle. Az pedig, hogy az „építési engedély” szavak kipattantak a tudatából, és elfoglalták a helyüket egy teljesen működő mondatban, egyszerűen elképesztő. Vajon ezeket a dolgokat tudat alatt tanulta meg a sok házfelújító műsorból, amit nézett? Az összes palotává renovált pajtát, a résztvevők fantázia-alaprajzait, amelyekből mind-mind valóság lett. Az ingatlanügynök úgy néz, mintha Cassi felkérte volna őt egy táncra.

– Az igazat megvallva, nem tudom kapásból, de utánanézhetek, és hát magunk között szólva, nem hiszem, hogy bármi gond lenne vele. Nincsenek szomszédok a közelben, a telek nagy. Abszolúte el tudom képzelni, hogy a városlakók szívesen jönnének ide, hogy megéljék a nyugalmat. Meditálni, lelassulni. Ez egy fellendülőben lévő környék, sok projektbe belekezdtek, de akad itt idő a nagy gondolatokra is. Meg aztán erdőfürdő, ez a nagy újdonság, nem igaz?

Cassi ezt éppen nem várta volna tőle, de ha bármit is megtanult az emberekről, akkor az éppen az, hogy semmit sem tud róluk.

– Erdőfürdő, igen, ez a kapu a keményebb sportokhoz – mondja kicsit tréfásan, leginkább azért, hogy mondjon valamit. Úgy tűnik, hogy a férfi tájékozott ebben a témában, és ha tényleg ez a helyzet, akkor Cassi igenis képes alkalmazkodni. Meglepve hallja magát, ahogy egymás után formálja a mondatokat, és szinte minden új mondatrészt meglepetéssel fogad, hogy mi következik utána.

– Megölelni egy fát ugyanolyan jótékony érzelmi hatású lehet, mint megölelni egy másik embert. Ha az ember egyszer megérezte a természetben és a természettel való együttlét áhítatát, soha többé nem akar majd lemondani róla. Vannak, akik a sarkon túl találják meg a boldogságot, másoknak hosszú utat kell megtenniük, hogy rábukkanjanak.

Idézetek összevisszaságát hordja össze különböző műsorokból, amiket mostanában nézett. Az utolsó mondata egyértelműen a brit ingatlanügynökös műsorból való.

Max szélesen elmosolyodik, és bólint.

– Személyiségfejlesztés és wellness, ezek gyorsan növekvő iparágak – mondja. – Éppen most hallottam egy podcastot erről. Rengeteg érdekes dolog történik abban a világban. Az embereknek útmutatásra van szükségük. Remek!

Cassi csak mosolyog, nem igazán tudja, mit mondjon. Mi a remek ebben?

Ismét kimennek az udvarra. Max átlapozza a papírjait, ránéz a mobiltelefonjára, és megjegyzi, hogy a licit bármelyik pillanatban elkezdődhet.

– Szóval, ha érdekel, azt tanácsolom, hogy mihamarabb hívj fel – mondja. – Persze nem akarlak sürgetni. De hát sosem lehet tudni, mi történik. Könnyen lehet, hogy gyorsan lezajlik majd az egész. Általában így szokott történni. Mint mondtam, az eladók készek a gyors üzletre, és a ház igény esetén akár azonnal átvehető.

Nagyjából ugyanezt mondta, amikor Cassi megérkezett, de valamiért most másképpen visszhangoznak benne ezek a szavak. Max várakozóan néz rá, szemében ugyanazzal a kifejezéssel, mint amivel Maine szokott, amikor egy darab banánt tartanak elé.

Furcsa ez a nap. Túl sok minden történik. Amikor Cassi ma reggel felébredt, minden a szokásos volt. Amikor az előtte álló napra gondolt, csak a végtelen időt látta, amit majd végig kell szenvedni. Egy hosszú út az éjszaka felé. Dolgozni, aztán bort tölteni, és nézni valamit, kitörölni az agyát. Ennek itt nem kellett volna megtörténnie. Nem volt előre megjósolva, hogy ezen a napon vihar támad a fejében, az élettervében. Mégis pontosan ez történik most.

Cassi a házat szemléli, és azon tűnődik, hogy mit érezne, ha valaki más költözne be. Megáll a lépcsőn. Újra megkongatja a kis csengőt, csakis azért, mert ott lóg, és olyan, mintha azt várná, hogy valaki megkongassa. Vesz még egy mély lélegzetet. Az oxigén mintha egészen a lábujjáig hatolna. A szíve hevesen ver, és ő ráteszi a kezét.

– Gondolkodom rajta egy kicsit, aztán visszajelzek – mondja, és kissé meghajol. – Egyelőre köszönöm szépen, hogy időt szántál rám.

– Persze, persze, gondolkozz csak – mondja Max. – Nincs szükséged semmilyen egyéb információra?

Cassi kinyitja az utasajtót Maine-nek, aki vonakodva beugrik. Valószínűleg inkább sétálna egyet az erdőben. Cassi összekapar egy mosolyt, amely egy üres grimaszból áll.

– Nem, én most… – válaszol egy homályos mozdulattal, mielőtt leülne, becsukná az ajtót, és beindítaná a motort.

– Namaszté! – Max összeteszi a tenyerét, és kissé meghajol. – Csak szólj, ha bármi kérdésed van!

Cassi egy U kanyarral megfordul, és visszazötyög a kavicsos úton, végig a falu felé, és egészen a hetvenes tábláig betartja a sebességkorlátozást. Aztán a gázra lép.

Semmit sem tud a házakról. Azon kívül, hogy jelenleg egy olyan pincében él, amely egy háznak a része, soha nem élt másban, csak lakásokban. De ahogy most ott állt abban a kopott, ingatag padlójú konyhában, és a koszos ablakon keresztül bámulta a fenyőerdőt, úgy érezte magát, mint akkor, amikor meglátta Maine örökbefogadási hirdetését a neten. Ennek a háznak szüksége van rá. Neki kellene újrafesteni a falakat, kitakarítani az ereszcsatornákat, és gondoskodni arról, hogy a pajta ne dőljön össze. Neki kellene gondoskodnia a házról. És nem utolsósorban: a háznak kellene gondoskodnia róla.