MAJTÉNYI GYÖRGY

KÁDÁRNÉ ÉS KÁDÁR

HÁZASSÁGBAN A HATALOMMAL

© Majtényi György, 2023

© Open Books, 2023

Borítófotó © Kádár Jánost Kádárné Tamáska Mária fogadja 1986. november 12-én, Moszkvából történő hazaérkezése után. Fortepan / Szalay Zoltán

A könyvben közölt fényképeket a Magyar Nemzeti Múzeum és a Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár bocsátotta a rendelkezésünkre, illetve a Fortepan közösségi fotóarchívumból származnak.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Pozsik László

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelő Farkas Milán

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-340-9

ISSN 2786-362X

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak.

A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Majtényi György:
Egyetértés vadásztársaság

Medgyesi Konstantin:
Apagyilkosság

Ungváry Krisztián:
A Mindszenty-mítosz

Ungváry Krisztián:
Kiugrás a történelemből

Tartalom

„Ezt a szart már hagyhattad volna…”

Tamáska Mária

Csermanek János

Nőként a mozgalomban

A piros nadrágos forradalmár

Szerelmi románc a Bródy Sándor utcában

A hatalom igézetében

Barna vagy szürke János?

A szovjet Forgószél

Megtorlás

Leszámolás az ellenfelekkel

Gulyáskommunizmus – a kádári politika esszenciája

A személyiség rejtélye

A Kádár házaspár magánélete

Az otthon világa

A végjáték

Irodalomjegyzék

Levéltári források

Fényképek jegyzéke

Jegyzetek

„Ezt a szart már hagyhattad volna…”

„Ezt a szart már hagyhattad volna a Rákosiékra. Nem neked kellene csinálni.”[1] Aczél György, a Kádár házaspár talán legközelebbi ismerőse szerint ezekkel a szavakkal fogadta 1956. november 7-én a szovjet tankokkal Budapestre érkező pártvezért haragos felesége a Parlament lépcsőjén. Kádár János erőszakkal tuszkolta befelé az Országház kapuján az asszonyt, hogy kíséretének tagjai ne hallhassák mindazt, amit még mondani fog. Tamáska Mária akkori magatartása és szavai – ha az eset valóban így történt – jól jellemzik férje lépését. Az ország sorsa hosszú időre, a politikus jövője pedig végérvényesen eldőlt Moszkvában. A megtorlás élére álló Kádár először talán felesége vádló tekintetéből és ezúttal leplezetlen dühéből olvashatta ki mindezt. A döntés, amelyet már nem lehetett visszavonni, egész addigi életpályájából is következett. Abban a pillanatban csak a jelen volt még bizonytalan; a jövő a múltból tükröződött vissza.

A Kádár-korszak névadója, Kádár János 1956 novemberétől 1988 tavaszáig, tehát több mint harminckét éven át irányította az országot. A háttérben szinte mindig ott állt mögötte a felesége: Tamáska Mária. Az asszony hosszú évtizedeken át szürke eminenciásként befolyásolhatta a magyar politikát. Sokan és sokféle történetet elmondtak már a magyar történelem Kádár János nevével fémjelzett korszakáról. Bár a rendszerváltás után már szabadon lehetett írni az 1956 utáni terrorról, az első titkár megtorlásokban játszott szerepéről, ám még ma is valamiféle jótékony homály, olykor megmagyarázhatatlan nosztalgia lengi körül a Kádár-korszakra való emlékezést. Kádár János a történelmi munkák többségében az egész magyar társadalomért felelősséget viselő államférfiként, az országot jó irányba kormányzó tehetséges politikusként jelenik meg, magánemberként pedig – más kommunista vezetőkhöz és a magyar történelem több meghatározó politikusához képest – szerénynek, visszafogottnak látszik. Történelmi szerepe mégis elválaszthatatlan 1956-os árulásától, a forradalom vérbe fojtásától, és ahogy távolodik időben a nevével fémjelzett korszak, minden bizonnyal ez lesz a meghatározó megítélésében is. A róla szóló történetek olykor nagyon különbözőek, és szerzőik sokszor éles vitában állnak egymással. Abban azonban mégiscsak hasonlítanak, hogy többnyire olyan egyszereplős történetek, amelyek kizárólag az ő személyére, személyiségére összpontosítva értelmezik Kádár János politikáját és történelmi szerepét. Az a fontos szempont többnyire elsikkad az elbeszélésekben, hogy milyen hatással lehetett az első titkár tetteire felesége, Tamáska Mária és együtt felépített, közös életük, amely a hétköznapokban döntéseik keretéül szolgált.

„És miért vagyok én mindég csak árnyék?”[2] – egy alkalommal Mária asszony ezt kérdezte felháborodottan a férjétől, Kádár Jánostól. A nők tapasztalatai és szempontjai sokszor különböznek a férfiakétól. Ha az ő szerepüket is ábrázoljuk, az kétségkívül árnyaltabb és átfogóbb megértést kínál a történelmi eseményekről, mint a hagyományos, csak a férfiak tetteire összpontosító elbeszélések. Természetesen a nőknek az élet minden területén meghatározó szerepük volt a különböző korszakokban: a politikától a tudományon át a művészetekig. A társadalmi nemek közötti múlt- és jelenbeli hatalmi és társadalmi egyenlőtlenségek miatt a történelemkönyvekben többnyire mégsem szerepelnek az ő cselekedeteik. A nők tapasztalatainak megismerése mégis elengedhetetlen a történelem megértéséhez, és nemcsak akkor, ha a hétköznapok történelmét vizsgáljuk, hanem akkor is, ha a politika világát. A politikai döntések a férfiak által leginkább uralt korszakokban sem voltak függetlenek az ő magatartásuktól.[3] E könyv témája kapcsán mindenképpen fontos kiemelni, hogy egy diktatúrában az első számú vezető feleségének jelentős befolyása lehet a döntéshozatalra. Okkal feltételezhető, hogy Tamáska Mária személyisége, magatartása és szavai hatással voltak férje és a kor politikájára – a politikai rendszer természetéből fakadóan talán még erőteljesebben is, mint a legfőbb politikai testület, a Politikai Bizottság döntései. A könyv ezt a kétszereplős házastársi és egyúttal hatalmi viszonyrendszert kíséreli meg feltárni, Tamáska Mária és Kádár János párhuzamos életrajzán és közös életük bemutatásán keresztül. A levéltárakban megőrzött, korabeli hivatalokban keletkezett történelmi források természetesen keveset árulnak el arról, hogy mi történt a Cserje utcai villa falai között, ahol a házaspár közös életének nagy részét töltötte. Elszórt nyomokból, eseménymozaikokból, nyilvános gesztusokból, fényképekből, egy-egy ránk maradt személyesebb megnyilatkozásukból, leveleikből azonban e történet szálai is kibogozhatók.

Tamáska Mária és Kádár János több mint fél évszázadot töltöttek el egymás mellett. Magától értetődő, hogy közelebbről és mélyebben ismerték egymást, mint őket bárki más. Nemcsak az életük volt sok szempontból közös, hanem a motivációik és számos cselekedetük is. Egymás mellett és együtt éltek, s alig tehettek valamit a másik tudta, megkérdezése, hallgatólagos egyetértése, esetenként néma vagy hangos rosszallása nélkül. Az ő élettörténetük megközelíthető egyfelől a történelmi kontextus, másfelől a személyes életutakat irányító egyéni döntések és cselekedetek, tudatos és tudattalan működések ún. pszichobiográfiai elemzése segítségével.

A történetírásban a pszichohistória a klasszikus előzmények után, elsősorban a történelmi motiváció kutatásaként jelentkezett. Ennek elemzésén keresztül megérthetők ugyanis a nagy történelmi eseményekben, korszakokban feloldódó egyéni cselekedetek (és így érthetőbbé válnak maguk a történések is).[4] A fogalom részben Isaac Asimov Alapítvány című sci-fi-könyvsorozatából származik; a mű képzelt univerzumában a pszichohistória olyan tudomány, amely a történelmet, a szociológiát és a matematikai statisztikát ötvözi. Azon alapul, hogy míg az egyéni cselekedetek kiszámíthatatlanok, addig az emberek nagy csoportjainak viselkedése statisztikailag tanulmányozható, feltárhatók a mögöttes mintázatok és a nagy történelmi folyamatokat meghatározó szabályok. Asimov tudósai a könyvben az így szerzett tudást arra használják fel, hogy hosszú távú előrejelzéseket készítsenek a civilizáció jövőjéről, és megtervezzék, irányítsák társadalmuk fejlődését.[5] Valójában a történetírás egyik ágaként is ismert pszichohistória nem jósol, nem tesz determinisztikus előrejelzéseket, ám rámutathat az egyéni cselekedetek mögött megbúvó történelmi szabályszerűségekre, kollektív tapasztalatokra.

Azok a csoportfantáziák, amelyek különféleképpen hatnak az egyénekre, deMause szerint egyéni képzetekből születnek meg, és ily módon – hozzájuk viszonyítva – a hátterükben meghúzódó és az ezekből fakadó egyéni indítékok is feltérképezhetők.[6] Tamáska Mária és Kádár János cselekedeteinek hátterében szintén megbújhattak ilyen kollektív tapasztalatok. Nemcsak személyiségük, életük felől mutatható meg a korszak politikája, hanem az ő motivációik ugyancsak jellemezhetők a kor világa alapján, ahogyan az hatott rájuk és formálta a cselekedeteiket. Társadalmi osztályuk nemzedéki élményei feltehetően mások sorsát és döntéseit is hasonlóan határozhatták volna meg azonos élethelyzetekben. Ettől függetlenül a személyes élettörténetek válaszútjain a tényleges döntéseket mégiscsak az egyének hozzák meg – természetesen egymástól nem függetlenül, hanem sokszor egymással vitatkozva, vagy akár egymásba kapaszkodva, miként az Tamáska Mária és Kádár János esetében történhetett. A Kádár házaspárt a hatalom sűrű magánya úgy tűnik, mindinkább elválasztotta, elzárta előbb a külvilágtól, saját korábbi életüktől, és utóbb talán még a korszak valóságától is.

KÁDÁR JÁNOS ÉS KÁDÁR JÁNOSNÉ 1986. NOVEMBER 12‑ÉN, A FERIHEGYI REPÜLŐTÉREN

Tamáska Mária

Tamáska Mária, aki közel egy hónappal volt idősebb Kádár Jánosnál, 1912. április 8-án született, Budapesten. Édesapja, Tomaska József a ma Szlovákiában található Nagytapolcsányból származott. Máriát is a Tomaska vezetéknévvel anyakönyvezték, családja feltehetően szlovák származású volt. A családtagok a hétköznapokban a Tamáska nevet használták, de hivatalos irataikban 1949-ig bizonyosan a Tomaska név szerepelt. A család a jobb megélhetés reményében költözhetett a fővárosba. Főhősünk édesanyja a talán szintén szlovák származású Tinka Mária volt, aki az ugyancsak felvidéki Bosácon született. József és Mária 1907-ben Budapesten házasodtak össze; ekkor a VII. kerületi Kertész utcában laktak. Házasságkötésükkor az asszony gyümölcsárusként dolgozott, később alkalmi munkákat, mosást, takarítás vállalt. Az apa foglalkozásaként „napszámos” szerepelt a házassági anyakönyvi bejegyzésben, ami arra utalhat, hogy alkalmi munkákból élt, talán a Budapest környéki településeken végzett mezőgazdasági munkát.[1] Utóbb többek között cukorgyári betanított munkásként is dolgozott. Tamáska Mária később ezt a tényt hangsúlyozta az életrajzaiban,[2] hiszen a szocialista korban a munkásszármazás rangot jelentett – a rendszer munkáshatalmat hirdető ideológiája miatt a kommunista vezetés és az érvényesülni vágyó állampolgárok körében is szinte a nemesi címhez volt hasonlatos.

TAMÁSKA MÁRIA GYERMEKKORI FÉNYKÉPE

A Tamáska-házaspárnak négy gyermeke született, akik közül hárman érték meg a felnőttkort. Mária volt a középső gyerek; 1907-es születésű, nála öt évvel idősebb bátyját Istvánnak, 1917-ben született, öt évvel fiatalabb öccsét pedig Ferencnek hívták. Mária Budapesten látta meg a napvilágot, a VIII. kerületben lévő Rózsa utcában. Kisgyermekkorában a család sorsa még nehezebbre fordult, mert Tamáska József az első világháborúból hadirokkantként tért vissza; ettől fogva súlyos epilepsziával küzdött, és nehéz fizikai munkát már nem vállalhatott. Ferenc nevű fia életrajza szerint az apa mélyen vallásos volt, talán ebből meríthetett erőt a mindennapokban – éppúgy, mint ahogy lánya később a kommunista eszmékből.[3] Mária tizenkét éves volt, amikor elveszítette édesanyját; ezt követően apjuk csekély keresetéből próbálta eltartani őket, ám a család sanyarú anyagi helyzete miatt a fivéreknek már gyermekként dolgozniuk kellett. A női szerepekkel kapcsolatos társadalmi elvárások miatt gyermek- és fiatalkorában Máriára a házimunka maradt. Ferenc 13-15 éves korában Jánoshalmán disznó- és birkapásztor volt, majd egy nőikalap-kellékesnél lett kifutó, 1935-től 1938-ig pedig egy nőiszabó-mesternél volt tanonc, majd segéd. A gazdasági válság idején elveszítette a munkáját, később a Goldberger-cégnél dolgozott néhány évig alkalmazottként – feltehetően egy telephelyen volt gondnok –, ezt követően, 1939 és 1941 között katonaként szolgált. A másik fivér, István, vízvezeték-szerelőnek tanult, Tamáska Mária emlékei szerint „afféle mindenes szerelő lett belőle, jókezű mesterember volt”.[4] A háború alatt őt is behívták katonai szolgálatra, amelyet – legalábbis a források alapján úgy tűnik – Győrben teljesített.[5]

Mária huszonegy éves volt, amikor az édesapját is elveszítette. Tamáska József halotti anyakönyvi bejegyzéséből az tudható még, hogy 1933 decemberében bekövetkezett halálakor segéd-házfelügyelő volt Budapesten.[6] Tamáska Mária a ránk maradt dokumentumok szerint a háború előtt három osztályt fejezett be a polgári iskolában, jóllehet idős korában, a Magyarország című folyóiratnak adott interjújában négy osztály elvégzéséről számolt be.[7] Jó tanuló volt, ám anyagi helyzetük miatt nem volt lehetősége arra, hogy a polgári iskolát befejezze.

Az 1920-as évek elején a nőknek ugyan joguk volt az alapfokú oktatáshoz, és többnyire jártak is iskolába, de a továbbtanulási lehetőségeik korlátozottak voltak. Mária fivérei legalább a négy polgári osztály befejezhették, ám neki még erre sem volt lehetősége, holott ránk maradt életrajzaik azt érzékeltetik, hogy ő volt a legérdeklődőbb és a legtájékozottabb a Tamáska-testvérek között. A fiúknak ezen túl arra is nagyobb esélyük volt, hogy szakmát szerezzenek, és munkát találjanak. S ez nemcsak az ő családjukon belül, fivérei lehetőségeihez képest tűnhetett számára igazságtalannak, hanem osztálytársai sorsával összevetve is. A szociális körülmények és a családi háttér nagymértékben befolyásolták azt, hogy ki tanulhatott tovább az elemi iskola, majd a polgári után. A gazdagabb, közép- és felsőosztálybeli családok esetében a nőknek több lehetőségük volt a tanulásra (bár bizonyos foglalkozások az ő számukra is elérhetetlennek számítottak). A szegényebb családokban a házasság és a családalapítás a nők életében szinte kizárólagos szerepet játszott, és a fiatal nőket többnyire a környezetük is arra ösztönözte, hogy ezt a szerepet tekintsék elsődlegesnek a tanulás vagy a munka helyett. Máriát így társadalmi tapasztalatai is abba az irányba mozdíthatták, hogy amint nagykorúvá válik, férjhez menjen, és energiáit elsősorban a gyermeknevelésre és a háztartásra fordítsa. Ekkoriban azonban már olyan szellemi hatások érték őt, amelyek ellentétesek voltak e társadalmi kötöttségekkel.

„Apám cukorgyári munkás volt. Nem rendelkezett szakképesítéssel, hol itt, hol ott dolgozott, sokat betegeskedett, tartós és főleg jól fizető állása emlékezetem szerint soha nem volt. Úgyhogy anyámnak jól be kellett osztani azt a kis pénzt, ami a házhoz került, s nekünk, gyerekeknek hamar el kellett menni dolgozni. Nem panaszként, csak tényként mondom, nem volt felhőtlen az ifjúságunk.”[8] (Tamáska Mária)

A Tamáska-testvérek – Mária visszaemlékezése szerint – a vasasszakszervezet ifjúsági csoportjának lettek a tagjai.[9] Az idősebbik fivér, István munkája révén kerültek kapcsolatba a vasasokkal. Mária itt ismerte meg a szocialista eszméket, a szakszervezeti könyvtárból kölcsönzött ki könyveket, autodidakta módon tanult, képezte magát, és fokozatosan megerősödhetett benne az a tudat, hogy ő többre, másra hivatott a hagyományos háziasszonyi szerepnél. Új tüzek gyúltak a szívében, s a fiatal nő, akit a körülmények napjai nagy részében az otthoni munka elvégzésére kárhoztattak, nemcsak a saját és sorstársai életét szerette volna megváltoztatni, hanem a szocialista eszmék jegyében az országét, sőt az egész világét is.

Fényképek jegyzéke

Kádár János és Kádár Jánosné 1986. november 12-én, a főtitkár moszkvai útja után, a Ferihegyi repülőtéren. Budapest, 1986, Fortepan/Szalay Zoltán – 11. oldal.

Tamáska Mária gyermekkori fényképe. Budapest, 1920 k., Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár – 14. oldal.

Jegyzetek

„Ezt a szart már hagyhattad volna…”

[1] Aczél György-interjú. OHA 162., 456–457. o.

[2] Kedves, jó Kádár elvtárs! 2002, 23. 716. o. Kádár Jánosné Kádár Jánosnak. (1958. október 31.)

[3] Epple, Angelika – Schaser, Angelika 2009 (eds.); Pető 2006; Scott 2001.

[4] Botond 1991; Lackó 2001. Huszár Tibor 2001-es monográfiájában vállalkozott a Kádár-életút pszichobiográfiai elemzésére: Huszár 2001.

[5] Asimov 2022.

[6] deMause 1997.

Tamáska Mária

[1] A háború előtti időszakban csak 1925-ben kikért születési anyakönyvében és édesapja halotti anyakönyvében – feltehetően bediktálás után (1933. december 30-án hunyt el, amit a Budapest I. kerületi polgári anyakönyvben 44/1933. szám alatt jegyeztek fel) – szerepelt a Tamáska névváltozat. Mária neve még az 1949-es házassági anyakönyvében is Tomaska alakban szerepelt. PSZL V. 765/2. 1. ő. e. (őrzési egység) Kádár János és Tamáska Mária anyakönyvi kivonatai, névváltoztatás, 1873 – 1989; www.familysearch.org. (Utolsó hozzáférés: 2023. május 30.)

[2] Jóban-rosszban. Interjú Kádár Jánosnéval. Készítette: Kanyó András. Magyarország, 1989. 41. sz. 4. o.

[3] ÁBTL 2.8.1. BM Központi fogyaték – 5614 Tamáska Ferenc. 27. o.

[4] Jóban-rosszban. Interjú Kádár Jánosnéval. Készítette: Kanyó András. Magyarország, 1989. 41. sz. 4. o.

[5] ÁBTL 2.8.1. 1-100/1953 BMH-állományparancsok – 1-100/1953; ÁBTL 2.8.1. – 5615 BM Központi fogyaték – 5615 Tamáska Ferencné Kovács Júlia; ÁBTL 2.8.1. 5614 BM Központi fogyaték – 5614 Tamáska Ferenc; ÁBTL BMH-állományparancsok – 1-100/1953; ÁBTL BM Központi fogyaték – 5615 Tamáska Ferencné; ÁBTL 2.1. – IX/24 Kimutatás az 1956 előtt rehabilitált személyekről.

[6] Tamáska József halotti anyakönyvi kivonata. www.familysearch.org. (Utolsó hozzáférés: 2023. május 30.)

[7] Jóban-rosszban. Interjú Kádár Jánosnéval. Készítette: Kanyó András. Magyarország, 1989. 41. sz. 4. o.

[8] Uo.

[9] Uo.