James Islington: The Will of the Many

Copyright © 2023 by James Islington

Hungarian translation © Török Krisztina, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Islington: The Will of the Many

Saga Press, an imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, 2023

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 411 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Jaime Jones, Math Monahan

Térkép: James Islington

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Kótai Kata, Balázs Piroska

Tördelés, grafikai munka: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

Rég elvesztett barátoknak

TÉRKÉPEK

SZÓSZEDET

alapvetés – Népszerű stratégiai táblajáték a Hierarchiában, fehér és vörös, háromszög alakú kövekkel játsszák.

alupi – Solivagus szigetén honos, óriás termetű, intelligens farkasféle.

anguisok – Lázadók csoportja a Hierarchiában.

Arventis – A születés, jóslatok és szerencse istene.

átengedés – A Hierarchiában az az aktus, melynek során az ember akarata felét átadja a rangsorban közvetlenül felette állónak.

Aurora Columnae – A Kataklizma előtti időkből maradt szerkezetek, amelyek segítségével az emberek átengedhetik az akaratukat.

Azriat – Szütreka legnevesebb oktatási intézménye.

bibliotheca – Könyvtár

biremis – Két evezősoros hadihajó.

Borotva – Az obszidiánkard neve, melyet egy cateni tiszt alkotott meg.

censor – Az a Kormányzati szenátor, aki eldönti, hogy kit lehet kinevezni szenátornak.

Curia Doctrina – Az Akadémia főcsarnoka.

Ferias – A kulcsok, ajtók, háziállatok és kikötők istene.

horgonypont – A transzvektek infrastruktúrájához tartozó kőoszlopok.

Iudicium – A hármas osztályban tanuló diákok záróvizsgája az Akadémián, melynek során eldől, hogy milyen sorrendben végeznek.

Jovan – Az ég és égzengés istene, az istenek királya.

Mira – A háború és a harcosok istene, a mezőgazdaság őrizője.

naumachia – Mesterséges tavon, hajókon játszott gladiátorharc. A résztvevőket naumachosoknak nevezik.

Ocaria – A folyók istennője.

Pletuna – Az ősz és az aratás istennője.

praeceptor – Tanári státusz az Akadémián.

Praetorium – A tanárok irodáinak épülete az Akadémián.

quadrum – központi fekvésű, tágas főtér az Akadémián.

Sere – A tavasz, a virágok és a termékenység istennője.

Silencium – A Hierarchiában működő, törvényileg szabályozott, kényszerítő egyezség, amely előírja, hogy egy bizonyos dologról senki sem beszélhet.

születési jog – Az „élet megbecsülését” előíró cateni törvénykönyv.

transzvekt – Hatalmas, akarat hajtotta közlekedési és szállítóeszköz.

triremis – Három evezősoros, hatalmas hadihajó.

vitaerium – Olyan szerkezet, amellyel romlandó testbe vagy anyagba akaratot lehet táplálni.

Vorcian – A vulkánok, sivatagok, kohók és a nehéz fizikai munka istene.

I.

HIMBÁLÓZOM A SEMMI FELETT, csak apám vértől sikamlós marka tartja még a csuklómat.

A sziklaperemen hasal. Izmai megfeszülnek. Mindenét beborítja a ragacsos vörösség: az arcát, a karját, a ruháját, amit csak látok belőle. Akkor is tudom, hogy képes visszahúzni. Összpontosítok, hogy ne rúgkapáljak; hiszek benne, hogy meg tud menteni.

Elnéz mellettem a szurokfeketeségbe. A közelgő sötétségbe.

– Bátorság – suttogja. Szívszaggató, reménykeltő szó.

Elengedi a kezemet.

– TUDOM, HOGY FOLYTON azt hajtogatom neked, gondolkodj, mielőtt bármit is teszel – mondja a velem szemben a tábla fölé görnyedő, durva képű férfi –, de ha játszunk, Vis, akkor néha nem árt arrébb tolnod egy istenek verte követ.

Leszakítom a tekintetemet az őrszoba magányos, rácsos ablakán beeső hideg, ezüstös fénynyalábról. Legingerültebb pillantásommal leplezem az emlék émelyítő felbuggyanását, és minden erőmet megfeszítve az elénk kipakolt vörös-fehér háromszögekre összpontosítok. A polcon kuporgó, alig pislákoló lámpás fényében tompán csillannak meg a játék figurái; nem látunk jobban, mintha a kint gyülemlő esti félhomályban ülnénk.

– Jól vagy?

– Pompásan – mondom, és a szemem sarkából látom, hogy Hrolf bozontos, ősz szemöldöke megrándul. – Jól vagyok, öreg. Csak elgondolkodtam. Még nem kapott el a szipolyozó.

A szavaimban semmi indulat. Tudom, hogy fakóbarna szemében őszinte az aggodalom. És azt is tudom, hogy fel kell tennie a kérdést.

Közel egy évvel régebben dolgozom már itt, mint ő, ezért merült fel benne megint, hogy kezdek-e tompulni. Ahogy egy ideje ő.

Nem veszek tudomást az aggodalmáról, inkább az alapvetéstáblát mérem fel, s hogy mit jelenthet a másik felén az az új, vörös alakulat. Cselfogás, látom át egyből, úgyhogy nem érdekel. Gyors egymásutánban átrakom három fehér bábumat, és már győztem is. Hrolf szeret azzal dicsekedni, hogy egyszer sikerült megvernie egy magnus quartust a játékban, de velem szemben nincs esélye. Az alapvetést már jóval a Hierarchia – pontosabban a Cateni Köztársaság; még mindig emlékeztetnem kell magam rá, hogy hangosan így kell neveznem – világuralma előtt is az elvont stratégiai gondolkodás leghatékonyabb fejlesztési módjának tartották. Apám gondoskodott róla, hogy egészen fiatalon gyakran és sokszor a legjobb játékosokkal szemben megmérettessek benne.

Hrolf dühödten pillant a táblára, rám, majd vissza a táblára.

– Elterelődött a figyelmem. Húztad az időt. Ez tulajdonképpen csalás – motyogja elégedetlenül. – Azt tudod, ugye, hogy egyszer egy magnus quartust is legyőztem?

Válaszomat dörömbölés szakítja félbe, valaki a vaskos kőbejáratot veri. Hrolffal egyből megfeledkezünk a játékról, felpattanunk. Elvileg még órákig mi vagyunk szolgálatban.

– Azonosítsa magát! – kiált ki élesen Hrolf, én pedig az ablakhoz lépek. A rácsokon túl jól öltözött, magas, széles vállú férfi áll. Úgy saccolom, húszas évei végén járhat. Kopaszra borotvált fejének sötét bőrén megcsillan a holdfény.

– Hospius sextus – érkezik a tompa válasz. – Van belépőpecsétem – pillant fel Hospius az ablakra, észre is veszi, hogy figyelem. Fekete szakálla kurta, komoly, sötétbarna szemétől meggyőzően átható a tekintete. Előredől, és az üvegre tapasztja a Hierarchia hivatalos okiratainak látszó papírjait.

– Nem tájékoztattak bennünket az érkezéséről – feleli neki Hrolf.

– Úgy fél órával ezelőttig magam sem értesültem róla, hogy ideérkezem. Sürgős az ügy.

– Ez nem így megy.

– Ma este így megy, septimus.

Arckifejezése nem változik, de a másik férfi rangjának türelmetlen hangsúlyozása árulkodó.

Hrolf az ajtóra sandít, azután a falba mélyesztett keskeny vájathoz lép, és kőből készült akaratkulcsát ingerült, éles csattanással koppantja hozzá. A nyílás a mi oldalunkon bezárul. A túloldalon Hospius előtt kinyílik a hasadék, belehelyezi az iratait. Szemmel tartom, nehogy egyebet is betegyen melléjük.

Hrolf kivárja a biccentésemet, akkor újra megnyitja az oldalunkon a rekeszt, és kihúzza belőle Hospius papírjait, átpörgeti. Megrándul a szája, a kezembe nyomja a paksamétát.

– Prokonzuli pecsét. – Mindössze ennyit mond.

Gondosan átnézem az írást. Hrolf tudja a dolgát, de itt, a szipolyozók között nem árt alaposan meggyőződni a helyzetről. Nincs hiba, személyesen Manius prokonzultól kapta az engedélyt, ott van rajta az aláírás és a pecsét is. Hospius fontos ember; úgy tűnik, fontosabb annál, mint a rangja indokolná: kijelölt ügynökként jár el, kifejezetten maga a szenátus jelölte ki, hogy kivizsgálja a múlt évi cenzus során adódott rendellenességet. A Kormányzás – a Cenzusfelügyelet, amelynek Hospius dolgozik – és a Katonaság (vagyis a Köztársaság börtöneit vezető szerv) szenátori piramisainak együttműködése eredményeképpen Hospius kikérdezhet egy nálunk tartott foglyot.

– Érvényesnek tűnik – bólintok, és megértem, miért olyan kelletlen Hrolf. Az iratok a legmélyebb szintünkre engednek bejárást a látogatónak. Kegyetlenség az ítélet kiszabta idő lejárta előtt felébreszteni azokat a nőket és férfiakat.

Hrolf visszaveszi a Manius pecsétjével ellátott iratokat, és becsúsztatja a külső ajtót nyitó zárszerkezetbe. A prokonzuli akarattal átitatott pecsét zárja a biztonsági áramkört, pont, ahogy Hrolf kulcsa, és a kőajtó puhán becsusszan a falba. Letens kesernyés éjjeli légáramlata megelőzi Hospius tornyosuló alakját. Miután belép, finom kék köpenyét lekanyarintja a válláról, könnyedén a mellette álló szék támlájára veti, és általa feltehetőleg elbűvölőnek vélt mosolyt villant kettőnkre. Hrolf ebben csak annyit lát, hogy ez az ember visszaél az ő személyes terével, mire a szemöldökét összehúzva a szükségesnél nagyobbat ránt Hospius pecsétjén, hogy kibocsássa az akaratát, és az ajtó visszazáródjon.

Én egy férfit látok, aki kissé izzadságszagúan igyekszik könnyednek mutatkozni, és próbálok nem reagálni erre.

Feltehetőleg semmiség. De hiába győzködöm magamat, három év alatt megtanultam mesteri pontossággal felismerni szerepet játszó társaimat.

Látogatónk valamiért ideges.

– Köszönöm, septimus. – Hospius egyetlen pillantással felmér, és fiatalságomat látva siklik is tovább a tekintete, Hrolfra figyel inkább. – Tisztában vagyok vele, hogy ez szokatlan, de valakitől meg kell tudnom valamit. Egy Nateo nevű férfitól.

Hrolf leemeli a börtönnyilvántartást a sarokban álló szekrény tetejéről, felnyitja. Pár másodpercig az ujjával követi a sorokat a könyvben.

– Nateo, Nateo… meg is van. Mélycellák, keleti negyvenegyes. Vis, te itt maradsz.

Leakasztja a kulcsot a kampóról, tesz három lépést a belső ajtó irányába – ezen sima zár van –, és megbotlik. Ahogy összeszedi magát, és felegyenesedik, bizonytalanul hátranéz rám és Hospiusra. A zavarodottság egyetlen pillanat alatt kitisztul a szeméből, de én tudom, mit jelent.

– Bocsáss meg nekem, septimus. Megfeledkeztem a rossz térdedről – hazudok reflexből, és kikapom kezéből a kulcsot, mielőtt tiltakozhatna. – Okosabb, ha én kísérem le a sextust. Mélycellák, keleti negyvenegy, azt mondtad, igaz?

Hrolf ingerülten mered rám, de látom a tekintetében a hálát. Tudja jól, hogy mi történt, de Hospiusnak valószínűleg a nevére sem emlékszik.

– A térdemre bizony ráfér a pihentetés – megy bele a játékba. – Már ha a sextusnak nincs kifogása.

– Ugyan, dehogy. – Hospius türelmetlenül előretessékel engem. Szerintem nem tűnt fel neki semmi.

Bemegyünk a tulajdonképpeni börtönbe, bezárom magunk mögött az ajtót, kicsukom az enyhén csüggedt Hrolf képét. A fali lámpásban a váltáskor meggyújtott gyertyánk már majdnem csonkig égett. Leakasztom a lámpást, és magasra tartom, hogy megvilágítsam a lefelé tartó, keskeny lépcsőt. A faragott kőfokok nedvesen csillognak.

– Ügyeljen, hova lép – figyelmeztetem Hospiust. – Idelent csúszós.

Mutatom az utat, a lámpás félhomálya tompa körbe von bennünket. A hátam bizsereg a sextus tekintetétől. Képtelen vagyok kiverni a fejemből, hogy mennyire megjátszotta magát az érkezésekor. Ugyanakkor az okmányait – vagy legalábbis a hozzájuk kapcsolt pecsétet – átitatta a prokonzuli akarat, amit képtelenség hamisítani. És van annyi eszem, hogy ne faggatózzam. Ezért beérem a reménnyel, hogy nem gonosz szándékból táplálkozik az idegessége, és ahogy leplezni próbálta.

És ami még ennél is lényegesebb: remélnem kell, hogy bármi legyen is a célja, azzal nem vonja rám senki figyelmét.

– Mióta ilyen a septimusod?

Vek. Még mindig ősi anyanyelvemen szentségelek, még ha csak gondolatban merem is megtenni. Meghökkent ábrázatot öltök, és hátrapillantok rá.

– Ezt hogy érti?

– Túl régóta dolgozik itt – fürkészi Hospius kutakodó tekintete az enyémet, végül visszafordulok, és inkább nézem, hova lépek. – Nem kell aggódnod, másnak egy szót sem szólok róla.

– Nem tudom, hogy maga szerint mit látott, de téved. – Halk kuncogást préselek ki magamból. Ha Manius prokonzul tudomására jut, Hrolf elveszíti az állását. Elég koros már, hogy egy nyugdíjazási piramisba helyezzék át, és megkérdőjelezhető elméje miatt minden bizonnyal visszafokoznák octavusszá. Akkor aztán, ahogy lassacskán elhasználódna, ahogy a Hierarchia éveket és életminőséget lop tőle, akár a mélycellákban raboskodó nőktől és férfiaktól, kénytelen lenne élete hátralévő részében az állandó kimerültség állapotában leledzeni.

És akkor persze kénytelen lennék egy újabb septimusszal zöld ágra vergődni. Amióta a letensi börtönbe kerültem, a három igazgatóm közül messze Hrolf volt a legegyszerűbb eset.

Hospius erre csak mordul egyet. Nincs meggyőzve, de nem erőlteti a témát.

Leérünk a lépcső aljába, a lámpásom fényében feltárulnak a jobbra és balra, messzire elhúzódó sima, nedves falak. Szinte érzékelhetetlen, halk zümmögés üti meg a fülemet. Hiába vagyok itt már több mint egy éve, változatlanul kellemetlennek találom.

A hátam mögül öklendezésszerű köhögés hallatszik.

– Mi ez a szag?

– A rabok.

Nekem szinte már fel sem tűnik a vizelettel keveredő izzadságbűz. Ezen a szinten tényleg nem is vészes.

– Miért nem tartjátok őket tisztán? – kérdi Hospius felháborodottan.

– Tisztán tartjuk őket. Naponta kétszer lemosunk mindenkit, amennyire lehet. De a szipolyozón senki sem ura a saját beleinek. – Igyekszem nem éreztetni a dühömet, de azt nem állom meg, hogy hozzá ne tegyem: – A cateni szabályzat szerint hetente kétszer kellene lemosnunk őket.

Hospius erre nem szól semmit.

Továbbhaladunk, befordulunk pár sarkon, lemegyünk egy újabb lépcsőn, mögöttünk ismét sötétség borul a felsőbb szintre. Most jutunk le a legmélyebb szintre, ahol a hosszú büntetést töltő rabokat tartjuk. A két évnél hosszabb időre elítélteket: gyilkosokat és többségükben feltételezett anguis-összeesküvőket. Újabban mintha egyre több ember kerülne ide.

– Jól kiismered magadat idelenn – verődik vissza Hospius mély hangja a zord falakról, hiába próbálja a körülöttünk uralkodó némasághoz halkítani.

Nem szívesen elegyedem vele beszélgetésbe, de sokkal kockázatosabb udvariatlannak lenni.

– Pár naponta le kell jönnöm.

– Vagyis a septimusszal felváltva gondozzátok a rabokat?

– Úgy van.

– Még ha rossz is a térde.

Vek. Megvonom a vállamat, hogy elüssem Hospius akadékoskodását.

– Sajog neki, de használni tudja. És igen komolyan veszi a feladatait.

– Ebben biztos vagyok – mondja mellettem Hospius, mert a lépcső itt kiszélesedik, egymás mellett is elférünk. Egy fejjel magasabb nálam. Látom, ahogy lesandít rám; érdekelni kezdtem. Épp az ellenkezőjére törekedtem. – Hogy hívnak?

– Visnek.

– És mióta segítesz ki a septimus mellett, Vis?

– Pár hónapja. – Ez szigorúan véve nem hazugság, még ha Hospius nem is így értette a kérdését. Nem fogom a tudomására hozni, hogy mióta vagyok valójában a szipolyozók közelében.

– Túl fiatal vagy ehhez a munkához.

– Vis Solum – közlöm erre a teljes nevemet magyarázatképpen.

– Á! – áll össze a kép Hospius fejében.

Árva vagyok. Méghozzá, a koromból ítélve, nyilvánvalóan olyan, aki nehezen talált magának otthont. Ezért veheti hasznomat itt a Vallás – a harmadik szenátori piramis, amely a Hierarchiában az árvaházakat igazgatja –, és egyben a Katonaság is.

Leértünk közben ezen a lépcsőn is; előttünk hegyes szögben két út indul a koromsötétbe, egy harmadik pedig a kettő között, középen megy előre. A bal oldalihoz lépek, a keleti folyosóhoz.

– Mindjárt ott is vagyunk – közlöm, de nem azért, hogy kitöltsem a csendet, sokkal inkább, hogy elejét vegyem a további kérdezősködésnek.

A bűz itt sokkal rosszabb, sűrűbb, és Hospius egy kendőt nyom az orrára meg a szájára. Megértem. Magam is öklendeztem az első pár alkalommal, amikor lejöttem ide. Mostanra hozzászoktam, de azért a szemem megtelik könnyel, ahogy a lámpás fénye az első számozott cellára vetül.

Hospius megtorpan, két karja lehull az oldalához, átmenetileg még a szagról is megfeledkezik.

– Még soha nem látott szipolyozót? – kérdem, és minden erőmet megfeszítve leplezem elégedettségemet a hatalmas férfi borzadályának látványa felett.

A letensi börtön celláit kőfal választja el egymástól, de sem ajtajuk, sem előfaluk, így bárki láthatja a tartalmukat. Széltében kétméteresek sincsenek, mélynek se sokkal mélyebbek, és mindössze két dolog található bennük.

Egy rab. És a szipolyozó, amire rászíjazzuk.

A keleti sor első cellájában a férfi körülbelül Hospius korú lehet, de a hasonlóság kettejük között ebben ki is merül. Világos bőre meztelenségében halottsápadt, már-már szürke. A teste sovány, törékeny, az arca beesett, szőke haja hosszú, a fejéhez tapad. Zihálva lélegzik. Bokáján és csuklóján acélbilincsek, melyeket hosszú láncok fűznek fel a feje fölött egy csörlőre. Kék szeme nyitva, de a semmibe mered és hályogos, ahogy a tükörsima és fehér, majdnem teljesen vízszintes, alig érzékelhetően kifelé lejtő lapon hever. A cellasor előtt keskeny csatorna fut végig, így egyszerűbb kimosni a rabok ürülékének nagyját.

Ha engem kérdezünk, a Hierarchia leglényege tárul fel idelent.

– Nem – érkezik Hospius halk válasza a kérdésemre. – Én még… nem. Ő mióta van itt?

Nyolc hónapja.

– Meg kell néznem a nyilvántartásban.

Emlékszem, hogy magam szíjaztam be ide.

– Mit követett el?

Számít az?

– Meg kell néznem a nyilvántartásban – darálom unott hangon. Közönyösen. Hogy megértse, idelenn ez mindennapos. – Haladjunk, sextus.

Hospius biccent, bár a pillantása csak a lámpásom távoztával szakad el a rab cingár testéről, amikor a sötétség visszafogadja magába.

Megyünk tovább, mellettünk mindkét oldalon fel-felvillan a lámpás gyenge fényében az első cella újabb és újabb mása. Bilincsbe vert, gyenge, meztelen férfiak és nők hevernek a hideg fehérségen. Soványságuk szerintem a szerkezet következménye, amelyhez hozzá vannak szíjazva, nem a táplálék hiányának. Étkezésekkor jóval többet diktálok beléjük, mint amennyit én magam valaha is ettem, és mozogniuk sem kell.

Hospius némán jön mellettem, nem adja jelét, hogy hatással lenne rá a nyomorúságos környezet. Szívesen megfigyelném tüzetesebben – valami változatlanul nem tetszik nekem benne, a jelenlétében, ebben az egész éjszakában –, de erősebb bennem a késztetés, hogy ne hívjam fel magamra a figyelmet. Függetlenül attól, hogy valóban az-e, akinek állítja magát, csak magamnak ártanék, ha feltűnne neki a gyanakvásom.

– Keleti negyvenegyes – jelentem be, ahogy a lámpás fénye megáll a kőfülke belső falába vésett számon. Az itt heverő férfi, Nateo kevesebb mint egy hónapja van közöttünk: azért emlékszem az érkezésére, mert a legtöbb rabunktól eltérően őt nyilvánvalóan egy másik szipolyozólétesítményből szállították át hozzánk. Éppolyan sorvadt, mint a többiek, az arca beesett, rajta kampós orr, amitől határozottan sólyomképe van. Fürtökben összetapadt, fekete haja hosszan elterül a fehérségen, a válla alá ér. Nehéz megállapítani a rabok életkorát, de nem hinném, hogy ez itt több lenne harmincnál.

Nem kapok választ, felpillantok Hospiusra: Nateóra mered, ajka halvány, kiismerhetetlen fintorba húzódik. A szipolyozóhoz kötözött férfi üvegesen néz vissza rá. Tekintetében nincs felismerés, a fényről és a jelenlétünkről sem vesz tudomást.

– Beszélnem kell vele – lép felé Hospius.

– Állj! – csattan rémülten a hangom, majd bűnbánóan emelem fel a kezemet, ahogy Hospius lába a földbe gyökerezik. – Bocsásson meg, sextus, nem szándékoztam tiszteletlen lenni. Csak veszélyes túl közel menni. Több nap felkészíteni egy rabot a szipolyozóra. Belehalhat, ha hozzáér. És mindenki más is, aki ezt lehetővé teszi.

– Ó! – Hospius hallgat a jó szóra, nem merészkedik közelebb. – De lekapcsolhatod? Átmenetileg.

– Felcsörlőzhetem, és az megszakítja a kapcsolatot. – Émelygek, amikor arra gondolok, ami történni fog. – Nem lesz kellemes, legfőképpen neki.

Hospius megdörzsöli sötét, borotvált fejbőrét. Egy pillanatra elkapja a kétség, felismerem a mozdulatban, de aztán eltökélten néz rám:

– Válaszokért jöttem. Tedd, amit tenned kell.

Óvatosan elaraszolok a fehér márványlap mellett, be a negyvenegyes cella hátuljába. Eddig nem voltak rám hatással a szipolyozók – a legtöbben néhány hónap leforgása alatt kikészülnek a puszta közelségüktől, én meg már tizenöt hónapja itt dolgozom –, mégis ügyelek a mozdulataimra, nehogy bármihez is hozzáérjek. Bármennyire is immunis vagyok rájuk, ezeket arra fejlesztették ki, hogy a puszta érintéssel, azonnal elszívják az akaratot. És nem csak akkora adagot, amit a Hierarchia a mindennapos gyakorlatban elszív octavusok millióitól, akik a rendszer alapjai. Minden késztetést, minden összpontosítást, a teljes mentális és testi energiát átszippantják a sápatag kőágyak, hogy valami távoli és éppen nagy kegyet élvező septimusba csatornázódjon át.

Ami engem illet, a halál ennél elfogadhatóbb sors lenne.

És a legrosszabb az, hogy tudom, az itt heverő férfiak és nők közül sokan egyetértenének velem.

Elérem a cella legbelsőbb végét, lekuporodom, és megkeresem a forgatókereket, a lámpással terelgetve a fényt. Forgatni kezdem, dolgoznak az izmaim. Ahogy a magasban rázkódnak és megfeszülnek a láncok, csörömpölő csikorgás kezdődik. A szipolyozón heverő férfit a derekánál fogva esetlenül emelni kezdi a rögzítés, hintáztatva fejti fel a fehér kőről. Még néhány fordulat a kerékkel, mire a teljes test elemelkedik néhány centire, azután rögzítem a forgatókereket.

Felegyenesedem, szememet az előttem lógó petyhüdt, csontos testen tartom. Eddig alig néhány alkalommal láttam olyat, hogy egy rabot leválasztanak; az ítélet letöltésekor szükséges eljárást mindig az igazgató septimus végzi el, egyéb okokból pedig csak ritkán ébresztünk fel rabokat.

Visszatérek a fülke szájába Hospiushoz, aki épp kínosan a tunikájával vesződik. Kormányzati egyenruha, a szíve fölött sötétkék piramis díszeleg. Makulátlanul tiszta, ropogósra hajtogatott, a színe is friss.

Vadonatúj is lehetne. Mintha még soha nem viselte volna.

– Miért nem ébred már fel? – kérdi. Annyira lefoglalja az előttünk ernyedten lógó alak, hogy nem tűnt fel neki, amikor alaposan megnéztem magamnak.

– Kell hozzá egy kis idő – mondom, de még be sem fejezem a mondatot, változik valami. A rab egyenletesen ziháló légzésének megtörik a ritmusa. Kissé megkönnyebbültebb sóhaj hagyja el az ajkát. Rándul felette a lánc, majd a szeme rebbenve kinyílik, és a tekintete megtelik tudattal. Most először van itt közöttünk, legalábbis valamennyire.

Hospius felém sandít, látom rajta, hogy azon tűnődik, elküldhetne-e. Nem mennék sehová, még ha magamra is haragítom ezzel, mert túl sok szabályt szegnék meg, ha egyedül hagynám idelenn.

Világos, hogy magában ő is belátja ezt, mert egyetlen szó nélkül a szipolyozó felé lép, egyenesen a rab látóterébe. Leguggol mellé, hogy a tekintetük egy szintbe kerüljön.

– Nateo. Hallasz engem? Hospius sextus vagyok. Nonagere.

Vigyázva artikulál, könnyedén, és kell egy kis idő, mire leesik, utoljára mit mondott. Vetúzul van.

Ne tégy semmit.

Hospius ismét rám pillant, én pedig igyekszem tökéletesen magamra venni a figyelmeztetést, amit Nateónak szánt. Elvileg nem érthetem a szót. Hogy is érteném? A vetúz holt nyelv. Tudományos kuriózum. Leszámítva pár kifejezést, amely gyökeret vert a közös nyelvben, több mint száz éve eltüntette már a Hierarchia. Mindössze arra szolgál, hogy a tudósok egy rég letűnt kor eredeti szövegeit olvasgathassák.

Csakhogy apám szenvedélyesen hitt abban, hogy a történelmet nem a Hierarchia fordítóinak színes tollából kell megismerni. Anyám maga is tudós volt, három nyelven beszélt és olvasott folyékonyan. És tizennégy éven át a majdani diplomatapályámra készítettek fel mindketten személyesen és tanítóim segítségével, hogy ha egyszer a húgom trónra lép majd, más nemzeteknél tett utazásaimmal támogathassam uralkodását.

Nateo feje előrebukik, zavaros tekintettel néz Hospiusra. Megnyalja az ajkát. Aztán fájdalmas lassúsággal biccent.

Megértette. Ezek ketten ismerik egymást.

Fülemben lüktet a vér. Azért jött vajon, hogy Nateót kiszabadítsa? Azt nem hagyhatom, az azzal járó kivizsgálás végezne velem. De nem cselekedhetek megelőzően, hiszen eddig semmi rosszat nem tett. És az iratai eredetinek tűntek. Azok voltak.

Nem szólok semmit. Nem teszek semmit. Kénytelen vagyok kivárni.

– Beszélni tudsz? – Megint vetúz nyelven. Nehézkesen formálja a szavakat, mintha rég elmúlt iskolázottságot cibálna elő. Egyikük se foglalkozik velem, de biztos, ami biztos, meghökkent érdektelenséget tettetek.

– Tudok. Kicsit. – Nateo hangja csikorog, mint a halkan követ karcoló köröm. Ő is az ősi nyelven szól, de látogatójánál sokkal magabiztosabban. – Mióta is? – Ide-oda jár a szeme, mintha másutt keresné a választ, nem Hospiusnál.

– Öt éve.

Nateo szeme megrebben, visszanéz Hospiusra. Már élesebben összpontosít rá.

– Szabadítani jöttél?

– Remélem. Előbb információ kell – feleli, de ahogy meglátja a rab szemében a növekvő rémületet, felé nyúl, megmarkolja a vállát, és megtartja, miközben a láncok halkan megcsörrennek, amint reszketni kezd a teste. – Tudom… te ártatlan. Kell értenem… miért itt. Veridius? – ejti ki a nevet kérdőn, halk rámenősséggel.

– Lehetett – nyugszik meg kissé Nateo, de válasza kétkedő.

Ásítást mímelek, leteszem a lámpást a földre, és kicsit arrébb ballagok a sötétbe, mintha várakozás közben a szomszédos cellákat vizsgálnám meg. Hospius tudhatja, hogy a közelben vagyok, de könnyebb úgy magamban fordítani szavaikat, hogy nem látják a reakcióimat.

– Kell… gondolkodnod. Caerorról. Mondott valamit, mielőtt… – Hospiusnak elhal a hangja, és bár nem látom az arcát, nem hiszem, hogy az idegen nyelv okoz neki gondot.

– Rég volt – tör fel keserű, fuldokló kacagás Nateo torkából.

– Mielőtt megtörtént, küldött egy üzenetet. Neveket, amiket nem ismerek. Obiteum. Luceum. Beszámolt egy… kapuról. Különös erőről a Kataklizma előttről. Tudod, mit… jelent?

Csend. Halk csörgés.

– Előbb vigyél ki. Többet nem mondok.

Lehunyom a szemem, a szám néma szentségelést suttog a sötétbe, majd unottságot erőltetek a tartásomba, hangosan csoszogok a bakancsommal, és úgy téblábolok vissza a fénybe, mintha mi sem történne. Emlékeztetem Hospiust a jelenlétemre. Már nem hiszem, hogy szöktetést tervezett volna. De azért nem szeretném, ha hirtelen mégis meggondolná magát.

Hospius felnéz lépteim zajára, belenéz kérdő tekintetembe. Bólint, már nem szándékozik sokáig maradni. Leplezem megkönnyebbülésemet. Nateónak is feltűnik a néma kommunikáció, a légzése felgyorsul. A láncok ismét remegni kezdenek, Nateo rémülete csörömpöl a sötétben.

– Megteszem, ami telik. Eskü – rántja vissza magához Nateo figyelmét Hospius. – De te… a barátja. Kérlek. Ha tudod…

Nateo keményen mered rá. Ez az egyetlen aduja.

Hospius látható csalódottsággal egyenesedik fel, és lép el a közeléből.

– Kérlek – mondja most Nateo a közös nyelven, nem vetúzul. Könyörög. – Kérlek. Legyen vége. Ne rakj vissza. Nem tudod, milyen ez – folytatja siralmasan. A feje megrándul, rám néz. – Te. Te kedvesebb vagy, mint a többi. Finomabb. Tudom. Azért tudom, mert ezen a kövön nem alszik az ember. Annál sokkal rosszabb. Majdnem alszol. De mindig. Annyira viszont ébren vagy, hogy tudd, történnek dolgok. Tudod, hogy az agyadnak gyorsabban kellene forognia. Tudod, hogy elmegy melletted a világ. – Folynak a könnyei. Kétségbeesett. Hebeg. – Öt év. Öt év. Nézz rám! Még soha nem…

– Nateo. – Hospius igyekszik megnyugtatni a másikat. Nyugtalan. Nyilván fél, hogy felszínre kerül a titka. Fél lépéssel közelebb lép.

Akkor Nateo megperdül, sokkal fürgébben, mint az ő állapotában és helyzetében várható. Dobálja magát, üvölt, rángatózik, állati kétségbeesés kölcsönöz erőt vékony tagjainak. Fülsiketítően csattog a fém. Nateo lendületet vesz, megcsavarodik, előrecsapódik, és elkapja Hospius túlságosan is új tunikáját.

– A rothadó istenekre! – szentségelek, és ugrom, mielőtt még felmérném a helyzetet. Megkerülöm a fehér követ, és nagy erővel rásújtok Nateo karjára, kettejük közé vetődöm, mielőtt még Nateo felrántaná Hospiust a kőre. Nateo fogása enged. A keze végigkarmolja a vállamat. Kibillenek az egyensúlyomból.

Hátratántorodom, belegabalyodva a láncokba, tenyerem alatt érzem a szipolyozó jeges hidegét.

Alattomos bizsergést érzek a tenyeremben. Maró, egyszerre hideg és égető, metsző és nedves. Elkap a rémület. Ellököm magamat, kiszabadulok a láncok közül, és páni rémülettel rúgom ki a csörlőt rögzítő éket. A küllős kerekek őrülten pörögnek, miközben én négykézláb iszkolok el Nateo közeléből, nehogy újra elkapjon.

A letekeredő láncok csörömpölése hallatszik, aztán csak zihálás.

– Istenek a földben… – motyogja a láthatóan megrendült Hospius a cellafalnak támaszkodva. Úgy lesi Nateo láncokba vont alakját, mintha azt várná, hogy újra felpattan, és rátámad. De a végtagjai elnyúlnak a láncok alatt a szipolyozón. Nateo üres tekintettel mered rám. Mégis érzem neheztelését.

– Jól van? – állok fel bizonytalanul. Kalapál a szívem. Hátamon feszülnek a régi hegek, lüktetnek az idegességtől. Hozzáértem a szipolyozóhoz. A bőrömmel a kőhöz. Lepillantok a kezemre. Úgy látom, rendben van. Még bizsereg, de nem esett baja.

– Igen. – Hospius megigazítja a tunikáját ott, ahol Nateo belemarkolt. A tekintete kendőzetlen búskomorsággal elidőzik a férfin, aztán észbe kap. – Köszönöm.

Kihúzza magát, most már engem figyel. Fürkésző a pillantása.

– Nincs semmi baj – felelek a kimondatlan kérdésre, abban a reményben, hogy erre kíváncsi. Ha látta, hogy valójában mi történt, akkor nagy bajban vagyok. – Azért mázlim volt. Kis híján ráestem az istenek verte szipolyozóra. – Nem kell színlelnem, hogy remegjen a hangom. Még mindig arra számítok, hogy valami borzalmas fog történni velem.

– Aztán mégsem?

Erőltetetten kipréselek egy kacajt.

– Gondolja, hogy különben erről beszélgetnénk most?

Hospius hozzám lép, a vállamra csap.

– Igaz is. Szép munka volt, Vis Solum. Szép munka. Nagy szerencsém, hogy itt voltál! – Ez igazi dicséret egy sextustól. A helyemben bárki más büszke lenne magára.

Megigazítom a csörlőt, majd valamelyest óvatosan, a feszes láncokkal igyekszem a lehető legkényelmesebben elrendezni Nateo tagjait a kövön. Nem neheztelek rá azért, amit tett.

A neheztelés csakis azoknak jár, akik idejuttatták.

A gyertya a lámpásban szinte csak pislákol a visszaúton. A második lépcsőfordulónál leveszek egy újat a polcról, meggyújtom, és a sextus kezébe nyomom.

– Ha már idelenn vagyok, felviszek pár dolgot a raktárból – mondom neki, és nem is hazudok, bár a lényeg, hogy kicsit magamban lehessek, megvizsgálhassam végre a kezemet, és kiengedhessem magamból a szörnyű feszültséget, amely bármelyik lépéssel kirobbanhat belőlem. – Az őrszoba ennek a lépcsősornak a végében van. Csak kopogjon, Hrolf septimus majd beengedi.

Persze ez nem az előírások szerint való, de Hrolf nem fog problémázni.

Hospius megtorpan a lépcső aljában, visszafordul.

– Az volna a legokosabb, Vis, ha a történtekről nem beszélnénk senkinek – töri meg váratlanul a csendet. – Nem szívesen kevernélek bajba a septimusnál vagy a prokonzulnál.

– Természetesen, sextus. Köszönöm.

Fenyegetne? Nem tudom megállapítani. Tény, hogy én lennék a hibás az esetért, bárhogy számolnánk is be róla. Csakhogy úgy fest, egyikünk se vágyik magára vonni a figyelmet. Nekem ez tökéletesen megfelel.

Átható tekintete engem fürkész. Azután beletúr a zsebébe, és valami csillogót pöccint felém. Könnyedén elkapom, meglepetten látom a tenyeremben a háromszög formájú ezüstérmét. Több, mint amennyit a ma esti munkámmal keresek.

– A fáradozásodért. És a diszkréciódért.

Elindul felfelé. Gyertyája fénye lassan távolodik.

Csak amikor már léptei visszhangja is elhal, akkor vágom zsebre az érmét, és hagyom végre remegni a kezeimet.

A lámpást a polcra teszem, a tenyeremet felfelé fordítva széttárom az ujjaimat, és a tompa félhomályban centiről centire átvizsgálok minden pórust. A bőröm kipirosodott kicsit, ahogy idegesen dörzsölgettem az ujjaimat, de nem látok sérülést. Feltűröm az ingem ujját, biztos, ami biztos, de a karom is rendben van. És már a kellemetlen érzés is elszállt belőle.

Jól vagyok.

Reszketősen fújom ki a levegőt, hátamat a falnak vetve rogyok a földre, s várok kicsit, hogy elcsituljon bennem a félelem. Korábban gyakran tanakodtam azon, hogy vajon túlélném-e, ha hozzáérnék egy szipolyozóhoz. Még soha nem engedtem át magam – soha nem hagytam, hogy a Köztársaságban mindenfelé megtalálható Aurora Columnae egyikénél az akaratomat vegyék. A legtöbb gyerekkel, amint betölti a tizenkettedik évét, odajárulnak egy ilyen ősi oszlophoz, onnantól kezdve már bárkinek bármikor képesek átengedni magukat, nem szükséges, hogy a Kataklizma előtti korból ránk maradt oszlopok közelében legyenek. Legvalószínűbb elméletem szerint azért nincs rám hatással a sok eltöltött idő ellenére sem a szipolyozó, mert nem voltam hajlandó felvenni a rítust.

De eddig mindez csupán elmélet volt, találgatás. Soha nem akartam próbára tenni.

A gyertyám vészesen leégett már, hamarosan ellobban, és Hospius magával vitte a legutolsó darabot, ezért az éléskamrába sietek, összekapkodom az ennivalót meg a tisztítószereket, amelyet a váltásnak kell előkészíteni, és már viszem is fel. Nagy meglepetésemre hangok szűrődnek ki az őrszoba ajtaja alól.

– …tartozik rám, természetesen. Egyszerűen csak kíváncsi vagyok – hallom Hospius hangját. Még mindig itt van. Eszembe jut, hogy miért is mentem le vele én magam, átkozom magamat, és dühödten tátogok az ajtónak, hogy Hrolf, fogd be a hülye szádat. Nem kedvelem a vénséget (a Hierarchiában senki sem nyerte még el a szeretetemet), de azért azt nem gondolnám, hogy megérdemelné a sorsát, ha Hospius arra jut, hogy már nem képes ellátni a munkáját.

Papír zizeg.

– Három év, hét hónapja van még hátra – mondja aztán Hrolf. – Tehetek még egyebet, sextus?

Nem goromba, de azért finoman Hospius tudomására hozza, hogy ideje távoznia.

Csend. Bárcsak láthatnám Hospius képét!

– A segédje érti a dolgát – mondja akkor könnyedén, mintegy mellékesen. A szívem mégis összeszorul.

– Reméltem is. Régebb óta van itt nálam.

– Mennyivel régebb óta?

– Hónapokkal – ködösít Hrolf. Szinte hallom, ahogy vállat von.

– Jól ismeri?

– Csendes fiú. Kissé zárkózott. Nem szívesen beszél magáról. Mert? – kérdi kíváncsian, gyanakvás nélkül.

– Mély benyomást tett rám. Azon töprengek, vajon elpazarolja-e itt a tehetségét.

– Na, hát ez nem is kérdés – kuncog Hrolf. – Az alapvetésben ördögien ügyes. Okosabb, mint mutatja. A minap is az istenek verte Fulgurisból idézett nekem, még ha azt állította is utána, hogy soha nem olvasta.

Megrovom magamat az akkori lusta önhittségemért, aztán már majdnem véget vetek a beszélgetésnek, nehogy Hrolf még nagyobb bajba keverjen – puszta jó szándékból, azt gondolván, hogy az utamat egyengeti, ha dicsér, miközben akár az életembe is kerülhet, ha túlzottan felhívja rám a figyelmet –, de ha Hospius ki akar szedni belőle valamit, akkor nem fogja eltántorítani a jelenlétem. Jobb tehát kivárni a végét, és megtudni, mire utazik.

– Hm – mormolja Hospius, és szerencsére úgy tűnik, Hrolf szavai nem nyűgözik le annyira. – Ha valami korához illőbb poszt kínálkozna Letensben, meg fogom említeni a nevét.

Közönyös hang jelzi, hogy ezzel vége is a beszélgetésnek. Néma megkönnyebbüléssel pöffentem ki a levegőt.

Bakancs csosszan, majd megremeg a huzatban az előttem álló ajtó, ahogy a kijárat kitárul.

– Köszönöm, septimus. Egységben az erő – hallatszik Hospius hangja távolabbról.

– Egységben az erő, sextus – feleli mereven Hrolf. Az ajtó remegése megszűnik.

Várok még két percet, mielőtt bekopogok, s közben kiokoskodom, hogy mit fogok mondani. Hrolf kíváncsi lesz, hogy mi történt odalenn.

– No, mi volt ez az egész? – fogad, amint belépek az ajtón.

– Magam sem tudom. Valami idegen nyelven beszélgettek. – A helyére rakom a felhozott készleteket, és lehuppanok a székemre.

Hrolf kíváncsian horkant, de ráébred, hogy a válaszomból nem tud mire következtetni.

– Nem volt probléma?

– Csak a szokásos. A rab nem örült, amikor rájött, hogy még nem járt le az ítélete. Kicsit kapálózott, ordibált. – Marja a torkomat az epe, ahogy Nateo rémületére, a könyörgésére gondolok. Arra, ahogy szembeszállt. De nem mutatom.

Hrolf férfias együttérzéssel lapogatja meg a hátamat, mert tudja, hogy megindít a dolog, még ha azt nem is, milyen mértékben.

– Köszönöm – teszi hozzá.

Fecsegéssel múlatjuk a távozásomig hátralévő negyedórát. Hrolf egyedül marad éjszakára a hajnali váltásig, bár a rabokkal már nem adódik dolga, megetettük és megmosdattuk őket, igazából csak jelképes a jelenléte. Majdnem végig aludni fog.

Valahol kint Letens városában halkan üt egyet a közóra. Az este vége, az igazi éjszaka kezdete. Hajnalig nincs is több harangszó. Felállok.

– Még mindig áll az ajánlatom, Vis – mondja Hrolf figyelmesen vizslatva. A tekintete hirtelen elszomorodik, bármennyire próbálja is leplezni. – Ha maradnál, ha tovább szeretnél kisegíteni, akkor nem bánom azt se, hogyha változtatunk a feltételeken.

– Nincs már rám szükség itt – kapom magamra kopott köpenyemet.

– De a prokonzul ezt nem tudja. És a felügyelőnőd sem. És a pénzt is megkaptuk.

– Kösz, nem. Az már a tiéd. – Inkább legyen az övé, mint a felügyelőnőé. Végigmérem a septimust, ki akar-e hátrálni az egyezségünkből. De nem erről van szó. Elárulják a szeme körüli aggodalmas ráncok.

– Ha maradsz, kevesebb a kék folt – igazolja sejtésemet.

– És jobb a beszélgetés is – nyújtom a kezemet tenyérrel felfelé.

Hrolf nagyot sóhajt, de cserzett vonásai nem sugároznak meglepettséget. Kiveszi fizetségemet a túlsó falba mélyesztett akaratzáras széfből. Réz háromszögek, mindegyikbe nyolc párhuzamos rovátkát véstek. A mai munkámért hat jár. A másik kilencet, amit Hrolf süllyeszt a zsebébe, átengedem neki a megértő hallgatásáért, amellyel a távozásomat viseli.

Megcsendül a fém, megnyugtatóan húzza le a zsebemet, ahogy a súlyos kőajtóhoz lépek. Nem köszönöm meg Hrolfnak az aggodalmát, még ha szívesen tenném is.

Ekkor eszembe jut, hogy ha ez a ránézésre emberséges, ősz vénség tudná az igazi nevemet, ugyanúgy a halálomat követelné, ahogy mindenki más.

– Holnap találkozunk – mondja Hrolf, és bedugja a kulcsot a nyílásba. Az ajtó a földön csikorogva kitárul.

– Holnap találkozunk – felelem, és kilépek Letens hideg szelébe. Indulok a Színházba.

II.

LETENS KÜLÖNÖS VÁROS.

Több mint tizenöt évvel azután, hogy a Hierarchia megérkezett ide, a civilizáció déli peremére, a városban még mindig nehézkesen keveredik az óvilág és a cateni befolyás. A keskeny, sáros, tekergő lámpafényes utcákon nehezen boldogulnak az alkalomadtán felbukkanó, akarat hajtotta kocsik és hintók. Az alig élhető, fakockányi épületek mellett a polgárok magasba törő, kőfalas házai nőnek ki a földből. A messzeségben a Tensiai Fórum koronája gyanánt magasodik a város fölé a sok boltíves Jovan-templom. A szent druidaliget maradványai ölelik körbe, valaha ez volt a város szíve. Druidák azonban már nincsenek.

Noha a letensi börtön nem a város peremén épült, akkora a város, hogy még tízperces gyaloglással sem jutok el a központjába. Ezen a késői órán leginkább vörös köpenyes katonákat látni az utcán, még ha akadnak is páran, akik kimerészkednek a dél felől érkező, metsző szélbe. Többnyire octavusok – elárulja nehézkes léptük, hogy nem néznek mások szemébe, és gondterhelten sutyorognak anyanyelvükön, tensiaiul. Néhány nő stólába burkolódzik, bal mellük fölé gyermekeik neve van hímezve, büszkén mutogatva a Hierarchiáért hozott erőfeszítéseik eredményét. Egyébként minden holmijuk kopottas és mocskos.

De a világnak ebben a távoli szegletében még így is sokkal kevésbé jelenvaló a Hierarchia, mint akárhol máshol. Szeretem azt gondolni, hogy ezért horgonyoztam le itt.

Persze ha teljesen őszinte akarok lenni, volt ebben szerepe az éhségemnek és a magányosságomnak is.

Az éhség már legalább nem gyötör.

A csendes utcák során egy szinte láthatatlan kis sikátor mélyébe érek egy hosszú, ronda bedőlt épület tövében. A bakancsom cuppog a sárban. Valaha veszélyes volt egy ehhez hasonló utcácskába tévedni, mára azonban a bűncselekmények a tiltott élvezetekkel fonódtak össze Letensben, nem pedig a nélkülözés és szükség szüli őket. A cateniek legfőbb eszménye a születési jog tisztelete, jogrendszerük mindenekfelett védelmezi az emberi életet. Aki végső elkeseredésében felrúgja ezt, menthetetlenül egy szipolyozón találja magát.

Ahogy mögöttem lassan a távolba vész a főutca fénye, egy rövid lépcsősorhoz érek, amely az utcaszint alá vezet egy már-már eldugott ajtóhoz. Teketóriázás nélkül belököm, és belépek. Odabenn, a fülledt kis helyiség belső sarkában lévő asztalnál három férfi és egy nő néz fel a beszélgetésből. Ahogy felismernek, el is oszlik a feszültség.

– Vis, fiam! – áll fel Ellanher septimus, akinek szögletes arcán karvalymosoly virul ki, ahogy elébem siet; hangja nemesi, telt. Erőteljes testalkatú asszony, egy fejjel magasabb nálam, hullámos hollófekete tincsei a derekára omlanak. Karja csupasz, a gyertya ragyogásában fénylik a bőre az izzadságtól, kiemelve izmai és hegei domborulatait. – Éppen rád gondoltam!

Gondosan beteszem magam mögött az ajtót, és megtorpanok, gyanakodva mérem végig a nőt. Ez a meleg fogadtatás egyáltalán nem Ellanherre vall.

Reakciómra csak forgatja borostyánpettyes, barna szemét, de nem zökken ki kedélyességéből.

– Ugyan már, hát egy hölgy már nem is örvendezhet kedvenc harcosa láttán?

– Egy hölgy mindenképpen. – Illedelmesen odabiccentek a három férfinak. Testükben és erejükben még Ellanhernél is hatalmasabbak, ha kiállásukban nem is. Kettejüket, Carent és Othmart ismerem, korábbi estéken láttam már őket itt. Nehezteléssel a tekintetükben bólintanak vissza. – Mit akarsz?

Ellanher jókedvűen kacag fel. Tudja, hogy felerészben gondolom csak komolyan, amit mondok, a komoly részét meg bóknak veszi.

– Te csirkefogó! De ma este van számodra valami ínyencségem.

Nem tetszik, ahogy azok hárman néznek, miközben Ellanher beszél. Várakozón méregetnek. Mint általában majdnem mindenki, ők is octavusok, akik az akaratuk felét egy septimus utasításainak rendelik alá. Rágondolni is borzongató.

A mai este azonban más. Az akaratot általában örökre engedik át – a Hierarchia a folyamatot szigorú gondossággal szervezi meg és engedélyezi, és valakinek csakis az adhatja vissza az akaratát, aki az ellenőrzése alatt tartja. Ezeknek a férfiaknak a septimusai pedig ma estére megtették: visszaadták az őket megillető akaratot a gazdájuknak, nyilvánvalóan a kereset bizonyos százalékának fejében. Ami persze törvénytelen, bár ha kiderül is, csak csekély büntetést von maga után.

A három bármelyike egyetlen szorítással könnyedén elroppanthatná a gerincemet. De a mindennapos átengedés már meglassította az észjárásukat, a reflexeiket, még ha átmenetileg most teljessé is váltak. Valami végleg kiveszett már belőlük. Csorbultságuk teljességét fel sem fogják, így harcban könnyű prédák.

Sosem szívelték, hogy rám ez nem igaz, noha kisebb és ifjabb is vagyok náluk.

– Ínyencség – ismétlem, és visszafordulok Ellanher felé.

– Bizony, drága fiam! Pár napja felkeresett egy idősebb úr. A nevét nem kötöm az orrodra, de fent, Észak-Tensiában közismertségnek örvend. Hiszed vagy sem, de lovag. A mi kis előadásainkról egy ismerősétől hallott, aki többször vendégeskedett már nálunk. Igen érdekes ajánlattal állt elém ez az úr. A fia elég szerencsétlen mértékű adósságot halmozott fel, és… – Eltúlzott ásításommal itt magamra vonom az ingerültségét. – És sextus – vágja ki kissé harapósan és csalódottan, amiért így agyonütöttem a mondókáját. – Ma este egy sextusszal harcolhatsz.

Először azt gondolom, hogy rosszul hallottam, de az octavusok gúnyos pofája alapján nem valószínű. Végre engem is a darálóba hajítanak. Mintha hirtelen kifogyna a szobából a levegő.

– És a szabályok? – kérdezem, és megkönnyebbülten hallom, hogy a hangom meg sem rezzen, sem félelem, sem harag nem csendül benne. Ellanher már napok óta szervezi ezt. Azért zúdította most így a nyakamba, mert ismer, tudja, hogy nem hátrálok ki belőle, hiszen már mindent előkészített, és tűkön ül a közönség. Ha megtenném, soha többet nem jöhetnék ide vissza.

– Nincs fegyver. Nincs gyilkolás.

– Majd igyekszem – morgom, bár megjátszott harciasságom még számomra is hamisan cseng. Lesütöm a szememet, igyekszem felfogni, mi következik, aztán kihúzom magamat. Belenézek Ellanher szemébe: – Háromszoros fizetségért.

– Kétszeresért.

– Négyszeresért.

– Drágám, alkudozáskor félúton elvileg nem ártana összetalálkozni.

Nem szólok egy szót se, állom a tekintetét.

Csend következik, majd Ellanher halkan, beleegyezően felkaccant. Különös az erőteljes testéből ez a kifinomult, törékeny hangocska.

– Legyen hát háromszoros. De a gyógyítót nem fizetem, még ha a csinos kis pofádnak kellene is.

Márpedig kelleni fog, szinte biztosan, de ennél jobb alkura nem is számíthatok. Az épület belsejébe vivő, keskeny folyosó felé intek kurtán, jelezvén beleegyezésemet, és hogy indulhatunk, vezessen. Ellanher higgadt mosollyal elköszön a társaságtól. A három férfi komoran követ a tekintetével, ennél látványosabb reakcióban reménykedtek.

Pedig valójában forog velem a világ.

Egyetlen szó nélkül megyek utána az „irodájába”, ami nappal és kora este az öltözőjeként szolgál. Ahogy belépek, szokás szerint meghökkent a hely tarkasága: van itt kivilágított tükör, öltözködőasztalka milliárd üvegcsével, tollas kalapok, puha szőrmekabátok és egy ruhaállvány, tele szertelenül összeválogatott öltözékekkel. Szürreális élmény elképzelni, hogy Ellanher ugyanarra a színpadra készülődik énekelni, táncolni vagy szöveget mondani, ahová mindjárt kilök engem, hogy beverjék a fejemet.

A falba mélyesztett széfhez lép, leveszi az akaratkulcsot a nyakából, és bedugja a nyílásba. A gránitzár kattanva siklik félre, feltárul a többsornyi gondosan bepakolt érme. Az akaratzáras széfek, még az ilyen aprók is, ezerszer biztonságosabbak a mechanikus zárszerkezettel védetteknél. Az áruk is ennek megfelelő. Ellanher éjszakai műszakja igen szép hasznot hoz.

Leszámolja a béremet – hat ezüst háromszöget, ami hatvan rezet ér –, és a markomba nyomja.

– Elismerem, kíváncsi vagyok, Vis – mondja a septimus, míg visszazárja a széfet. Már nem játssza a harsány szerepét, amit a többieknek szánt. Tisztában van vele, hogy rám nem hat az ilyesmi. – A keresményed itt nálam… nem egy nagy vagyon, de azért egy árvának jó pénz. És mégis kész vagy vállalni a fájdalmat, hogy még többet szerezz. Mire kell ennyi? Adósságokra? Nőre? Valami bűnös szenvedélyre, amelyről sehogy sem bírsz lemondani? – Könnyeden kérdi, velem általában így beszél, de minden szót komolyan gondol. Zavarja, hogy nem tudja.

– Ez a sextus, akivel ki kell állnom. Feltételezem, hogy közben átengedi magát.

– Hogyne – vágja rá Ellanher, és ha esetleg sérti is, hogy tudomást sem veszek a kérdéséről, nem mutatja. – Csak nem öletlek meg, fiam.

– Csak alaposan megveretsz.

Végigmér, döntésre jut.

– Igen – mondja egyenesen. Nem mentegetőzik, nem sajnálkozik. – Egy ideig szórakoztató, ha az esélytelenek egyike kiáll magáért, Vis, de egy idő után már felhívja magára a figyelmet. És az efféle figyelem a cateniek szemét is szúrja.

Megmarkolom az érméimet; a háromszögek hegye belefúródik a markomba. Hónapok óta egyre nagyobb kihívást jelentek septimus ellenfeleimnek. Mostanában többször nyerek, mint veszítek. És még képes voltam jól érezni magamat emiatt! Persze sejthettem volna, hogy másoknak is fel fog tűnni. Hogy a szájukra vesznek. Hogy helytelenítik majd bizonyos körökben.

– A színpadon találkozunk – morgom, és sietősen sarkon fordulok, hogy távozzam, mielőtt még olyasmit mondok, amit megbánok.

Soha ilyen szűknek nem éreztem még ezeket a rosszul megvilágított folyosókat. Letens leghatalmasabb előadótermének színfalai mögött magánszobák és gyakorlóterek nyílnak, melyeket lezártak, hogy már vagy két órája az utolsó színészek is hazamentek. A szövevényes útvesztőben egy pillanatra sem bizonytalanodom el, oda sem figyelek, ahogy lábam magától visz a nézőtér tetejére vezető lépcső felé. Több mint fél éve hetente háromszor megfordulok itt. Kiismerem magam.

Csak az aggodalmam a társam a lépcsőn felfelé, de a tetején megüti fülemet a bentről kiszűrődő moraj. Lassan megérkeznek az első nézők. Harminc perc sem kell, és a moraj várakozó zsongássá növi majd ki magát, ahogy megtelnek a sorok. Azután az első harc kezdetével kitör az ösztönös üvöltés.

A fehér kőből rakott amfiteátrum félkörívének tetején bukkanok elő, a gyülekező közönség tudomást sem vesz rólam. Mélyen lent a színpad apró folt. Telt ház esetén több százan is elférnek a hatalmas térben. Régebben felül nyitott volt a lelátó, de már kissé félelmetes, zajfogó kupola ül rajta. Három réteg vastag, cateni építészek fejlesztették ki az ide költözött tehetős cateni polgárok kérésére. Valószínűleg elviselhetetlenné vált az éjszakáik nyugalmát megzavaró, zajos tensiai előadások lármája.

A tensiaiak nem örültek a robusztus kőkupolának – nem túl szemet gyönyörködtető látvány, és ezt híven kifejezi a sok csúfos jelző és gúnynév, melyet a helyiek ráaggattak –, ugyanakkor nagyon is hatékony. Még a legdörgedelmesebb lárma sem oson ki alóla.

A tömeget kémlelem, és hamar ki is szúrom az alakot, akit keresek: a férfi az ismerős, fekete noteszét szorítva beszélget hevesen valakivel. Ahhoz képest, hogy Gaufrid octavus, határozottan energikus, még ha a több mint egy évtizednyi átengedéstől inkább mondanám ötvenesnek, mint késő harmincasnak. Amit ő magas homloknak titulál, az valójában erőteljes kopaszodás, de legalább a maradék homokszínű sörényét rendezetten rövidre vágatja. Ma este valami oknál fogva a zöld elkedvetlenítő árnyalatába borult az egész öltözéke.

A kijárat közelében lézengek, nem hívom fel magamra a gyülekező tömeg figyelmét, és kivárom, hogy észrevegyen. Akkor elnézést kér, és odasiet hozzám.

– Vis!

– Gaufrid – mérem végig a ruházatát. – Vesztettél valami fogadáson?

– Jó vicc. Ha érdekel, a feleségem állította össze.

– Felteszem, így garantálja a hűségedet.

– Seggfej vagy – vigyorog Gaufrid. Láthatóan ő maga sincs oda a külsejéért. Megragadja a karomat, és cinkosan beránt a sötétbe. – Megint itt van a rajongód.

Tekintetem követi az irányt, amerre biccent, és a gyülekező tömegben hamar megpillantom a lányt. Még a benti melegben sem vetette le vastag, sötét köpenyét. Korombeli, legfeljebb pár évvel idősebb nálam. A bőre sötét, a haja hosszú és göndör, barna. Van abban valami nyugtalanító, ahogy a környezetéről tudomást sem véve előrehajol ültében, és a még üres színpadot lesi rendületlenül. Bár miközben figyeljük, egy pillanatra kizökken, gyorsan körülnéz, a fejére húzza köpenye csuklyáját, hogy eltakarja az arcát. Mintha megérezte volna a pillantásunkat.

– Mázlista vagyok – szögezem le. Még egyetlen szót se váltottam vele, de úgy két hete minden harcomra eljön. Diszkréten kérdezősködik utánam. Gaufrid szerint szerelmi ügy. Én inkább attól tartok, hogy felismert. – De változatlanul nem érdekel.

– Én pedig jóbarátodként továbbra is azzal etetem majd, hogy éppolyan titokzatosan hallgatag vagy, mint amilyen szívdöglesztően jóképű – mondja Gaufrid a szokásos fanyarságával. – De mi a helyzet? Jöttél megtenni a tétjeidet?

A zsebemet lehúzza a sok érme. Matekozom. Gaufrid a hely nem hivatalos bukmékere; ha az ember úgy szeretne fogadni, hogy a nyereményét tényleg meg is kapja, akkor érdemes hozzá fordulni.

– Az esti utolsó harcra.

– Octavus vagy septimus?

Elhúzom a számat:

– Speciális eset. Ezúttal sextus az ellenfél.

Zavartan ráncolja a homlokát, majd kiszalad a vér az arcából. Megragadja a karomat, és még mélyebbre vonszol a sötét árkád alá, hogy senki se láthasson bennünket a közönségből.

– Megőrültél?

– Csak öt perce tudtam meg. Nem sokat tehetek.

Látom, ahogy forog az agya, és azt is látom, amikor leesik neki, hogy ez bizony büntetés.

– Beszélj Ellanherrel. Ígérd meg neki, hogy egy hónapon keresztül megvereted magadat minden septimusszal, akit csak összerak veled. Belemegy az alkuba, meglátod – javasolja őszinte aggodalommal. – Egy sextus egy rosszabb ütéssel képes lenne betörni a koponyádat, Vis. És talán még csak nem is lenne szándékos. De még ha átenged is a pasas… pasas? – Bólintok. – Még akkor is tíz ember ereje lesz minden ütésében, felfogtad, Vis?

– Igazából kilenc és egynegyed – pontosítok ingerülten. – És nem lehet valami nagy ász az akarattal, ha itt kell megkeresnie a pénzét. Ráadásul ha csak gyengécske septimusok engednek át neki, akkor legfeljebb három-négy ember erejét kaphatja. – Őszintén szólva nekem is átfutott már az agyamon egy a Gaufridéhez hasonló alku. De akár büszkeségből, akár makacsságból, nem vagyok hajlandó rá. Túlságosan sokat beletettem már, túlságosan sok sérülés és gúny kínját átéltem már, hogy megint csak a szüntelen vereség jusson nekem.

Ráadásul nem csak a pénzért vagyok itt. Rég feladtam már azokat az álmokat, hogy valaha bosszút állok a Köztársaságon, de ez még nem jelenti azt, hogy egyszer ne kellene szembeszállnom vele.

És ez a felkészülés.

Gaufrid mormol valamit a bajsza alatt. Nem világos, hogy értem aggódik-e ennyire, vagy a jól működő egyezségünkért. Soha nem ígérhetek biztosra egyetlen győzelmet vagy vereséget sem, de a septimusok nagy része, akik harcolni járnak ide, törzsvendég: akivel még sosem álltam ki, azt is alaposan tanulmányoztam már. Vagyis általában elég biztos vagyok az esélyeimben. És ami még lényegesebb, a kedvem szerint el tudok nyújtani egy-egy harcot, még ha éppenséggel nem is úgy alakul a végén az eredmény, ahogy szeretném.

Ezért általában arra fogadok, hogy meddig bírom, és Gaufrid az információra alapozva… kiigazítja a másoknak kínált esélyeket.

– Mit adsz három percért? – vetem fel. Nevetségesen hangzik, tisztában vagyok vele, de ez van. Nyakig benne vagyok. Miért is ne próbálnék profitálni belőle?

Gaufrid hitetlenkedve nevet fel.

– Ne már, Vis, amint kiderülnek a részletek, három másodpercnél többen senki se fogad majd rád – mondja, de felsóhajt, miután nem engedek. – Jó, legyen húsz az egyhez.

– Három percért?

– Ennél jobb számokat nem mondhatok – biztosít. – És ha összebeszéltél ezzel a sextusszal, hogy utána felezitek a nyereményt?

– Soha nem tennék ilyet veled – jelentem ki sértetten.

– Hiszek neked. De ez a kockázaton nem változtat.

– És két percért?

– Ugyanaz – méreget komolyan Gaufrid. – És egyért is.

A homlokomat ráncolom, de ismerem Gaufridet, tántoríthatatlan. Azt hiszi, hogy ezzel csak nekem segít, mert arra kényszerít, hogy mielőbb kiszálljak, és ne húzzam az időt valami óriási haszon reményében. Előhúzok négy ezüst háromszöget a zsebemből, az orra alá tolom.

– Legyen akkor alsó hangon egy perc, és nem több, mint másfél.

Gaufrid füttyent, és elveszi a pénzt.

– Ma aztán ostoba vagy és gazdag. Legyen.

A derekára rögzített erszénybe dugja az érméket. Nem jegyez fel semmit a fekete noteszbe, nem ad elismervényt a tétemről, de rendben van így. Hihetetlen az emlékezete, és tudom, hogy jótáll a szaváért. Ha másért nem, akkor azért, mert Ellanher tud a megállapodásunkról, és le is veszi a maga sápját, de ha megtudná, hogy Gaufrid becsapja az egyik harcosát, hát ízekre szedné.

Miután ezt lerendeztük, indulnék is, de Gaufrid elkapja a vállamat.

– Nincs abban semmi szégyellnivaló, ha az első vérnél bedobod a törölközőt. – Ingerültnek, szinte dühösnek tűnik azért, mert ilyen tanácsot ad. Nincs ebben semmi meglepő, figyelembe véve, hogy az emberek többsége valószínűleg mire fogad majd. – Tudom, hogy nem ilyen vagy, Vis, de ha bármikor is hajlandó vagy félretenni a büszkeséget, akkor az ma este legyen.

Elereszt, és visszaballag az amfiteátrumba; változatlanul röhejesen fest zöld hacukájában.

A lépcsőn lefelé kellemetlenül elkísér Gaufrid figyelmeztetése. Bemegyek a színpad mögötti várakozóhelyiségbe. Talán igaza van. Ha már kifröccsen a vér, akkor bármelyik fél bedobhatja a törölközőt, márpedig jóval az első perc letelte előtt véres leszek, bármilyen gyorsan mozogjak.

De egy perc az egész. Ennyiért nyolc arany jár. Ami majdnem a kétszerese annak, amit azóta sikerült eltennem, hogy itt dolgozom.

És nem csak a pénzjutalom a lényeg. Az utóbbi időben kezdtem megérezni az évek megállíthatatlan pergését. Tizenhét vagyok, immár két hónapja betöltöttem, még ha a Hierarchia nyilvántartása szerint Vis Solum csak tíz hét múlva éri is el ezt a kort. Kicsit bánom, hogy nem hazudtam nagyobbat, amikor az árvaházba jöttem, de féltem túlzásba esni, nagy volt a kockázat.

Akár hiba volt az óvatoskodás, akár nem, a lényeg, hogy alig több, mint egy évem van, mielőtt a törvény szerint szolgálnom kell az akaratommal. Vagy átengedem egy Aurora Columnaenál, vagy elveszi egy szipolyozó.

És csakis kifejezetten költséges megoldásokat látok ennek elkerülésére.

A hátsó folyosókon eljutok az octavus harcosok rendelkezésére bocsátott felkészülőterembe. Elgondolkodva lépek be a nagyszínpad jobb oldalán elhelyezkedő, kopár kőterembe, ahol még épp kényelmesen elfér tucatnyi ember. Szokás szerint ott áll az ajtónál egy Mirának szentelt időszakos oltár. Nem veszek róla tudomást. Már bűzlik a helyiség az állott izzadságtól és a zsírtól, amivel a férfiak bekenik a karjukat, miközben helyben futnak, ugrálnak, vagy valamiképpen melegítik hideg izmaikat.

Egy sem szakítja félbe a mozgást, de tekintetük engem kémlel, míg helyet keresek magamnak bemelegíteni. Tehát mind hallották már.

Nem sok együttérzést tapasztalok, Othmarhoz és Carenhez hasonlóan egyikük sem szível túlságosan. Fura madárnak tartanak, és már akkor is így volt ez, amikor még nem nyertem ennyit. Legalább két évvel fiatalabb vagyok, és a testem sem olyan tiszteletet parancsoló, mint az övék. Nem mintha gyenge lennék – a Színház és persze előtte a Victorum gladiátorversenyei szikárrá tettek és megerősítettek –, csakhogy ezeket a férfiakat a fizikumukért válogatták be ide. Egytől egyig valóságos izomhegyek voltak.

És most egy sextusszal kell harcolnom. Néhányan ezt sértésnek fogják fel, az ő szemükben ezzel Ellanher a sikereimet díjazza, nem pedig büntet vele. Mások egyszerűen örvendeznek, hogy most egy ideig valószínűleg nem kell látniuk a pofámat.

Az idő vánszorog, én pedig tűröm a többiek állandó, sanda pillantásait, amelyektől egyre csak nő az aggodalmam. Kintről egyre erőteljesebben hallatszik az amfiteátrum izgatott zsongása, míg végül Ellanher hangja csendet parancsol. Melegíteni kezdi a közönséget. Nevetnek, ujjonganak. Szeretik őt.

Tíz perc telik el így, hogy mindenki szépen megtehesse tétjeit az első harcra. Akkor kitárul a színpadra vezető ajtó, és bekukkant rajta Idonia, aki állítólag Ellanher unokahúga, bár a rövid, szőke hajával és ragyogó kék szemével nem sok hasonlóságot lehet felfedezni közöttük.

– Pabul – közli, mire kimegy egy hosszú, vörösesbarna hajú, elöl foghíjas óriás.

Ezután újabb és újabb neveket jelentenek be, egymás után távoznak az emberek. Nem ide jönnek vissza, mindig csak az este végén tudjuk meg, hogy végződnek a harcok. Bár általában nem nehéz kikövetkeztetni. A tömeg lármája sokat elárul egy-egy összecsapás végén. Vagy ha egy sérülés igazán ronda.

Ma estére kizárom magamból ezeket a zajokat, és kidolgozom a stratégiámat. Nemegyszer elképzeltem már ezt, még ha nem is ennyire konkrétan. Jó kezdet, hogy nincs fegyver. Bár a sextusok általában képesek a hatalmukba keríteni dolgokat – egyetlen érintéssel elérhetik például, hogy az ingem elkezdje kiszorítani belőlem a levegőt, vagy ha el akarja kerülni a csalás látszatát, egyszerűen csak taszít rajtam egyet, hogy elveszítsem az egyensúlyomat a legrosszabb pillanatban. Bármilyen kellemetlen is, csak egy megoldás van erre.

Természetesen erős lesz, ez nem kérdés. Átfut az agyamon, hogy esetleg hagyhatom, hogy a hatalmába kerítsen valamit, hiszen az akarat véges forrás: minél többet elhasznál belőle, annál jobban megcsappan benne. De rögtön el is vetem az ötletet. Így egy kósza ütéssel legfeljebb megbénít, nem öl meg. És az nem sokkal jobb opció.

Ott van még a gyorsasága is. Arra a legnehezebb felkészülni, és ez az egyetlen kérdés, ami reményt ad. A neki átengedett akarat javítja a reflexeit, de egy sextus csak hajszálnyival gyorsabb egy septimusnál. Itt az edzés és a tapasztalat sokkal nagyobb szerepet játszik, és ha ez a sextus csak ma este harcol, mert ezt könnyű pénzkeresetnek tekinti, akkor talán nincs meg az a képzettsége, mint azoknak, akikkel általában szembekerülök.

Miközben így haladok előre gondolatban, a terem lassan kiürül körülöttem. Lecsendesedik. A bűz nem szűnik. Kintről hullámokban érkezik a közönség ordítása.

Végül hirtelen magamra maradok.

Gondos módszerességgel levetkőzöm. Összehajtogatom, és rendezett kupacba rakom a köpenyt, tunikát, alsóneműt. Hinnem kell, hogy hamarosan újra szükségem lesz rájuk. Azután a zsírosbödönből bekenem az egész testemet. Undorító, de ha a sextus képes jó fogást találni rajtam, összeroppanthatja a csontomat. És ez az anyag nem tartja az alakját, ezért nem tudja a hatalmába keríteni.

Épp befejezem, amikor kinyílik az ajtó.

– Vis, te… – akad Idonia torkán a szó, ahogy meglát. Eltátja a száját, gyorsan félrefordul. Szégyenlősebb, mint az unokanővére. – Készen állsz. Mármint te jössz. Te következel. Harcolni – hadarja fülig vörösen. Azután szinte menekül vissza a színpadra.

Kuncogva lépdelek utána, és legfőképpen igyekszem nem gondolni arra, mennyire kényelmetlenül érzem magam. A meneküléssel töltött idő során megtanultam, hogy az illemből gyakran nem sok előny származik, és rég kiverték már belőlem a valaha volt fenntartásaimat. Ettől még van valami ösztönösen nyugtalanító abban, hogy pucér vagyok, és az énem egy zuga képtelen felülemelkedni a zavaromon – kiszolgáltatottnak érzem magamat, még ha ez is a legokosabb megoldás.

Rövid folyosó visz fel a színpadra. Ellanher épp nagy garral bejelenti a sextust. Újult izgalomtól zsong a levegő, izgatott kiáltások hallatszanak. És látom, ahogy Idonia vörös orcával felront a színpadra, már sugdos is Ellanher fülébe.

A nagydarab nő fekete fürtjei reppenve követik feje mozgását, barna tekintete kifürkészhetetlenül mér végig, az arca meg sem rezzen, ahogy fellépek a színpadra, a tömeg észleli hiányos öltözékemet, s felhangzanak az első füttyök és a nevetés. Vöröslő arcomon széles vigyorral lépkedek el mellette – kimegyek a színpad sötét szélére, ahol az első nézők belevesznek a feketeségbe, és magasba lendítem két karomat, mintha ujjongás köszöntene. Felhangosodik a nevetés, de inkább elismerő, mint gúnyos. A valós, vagy csak színlelt magabiztosság sajátos hatást gyakorol az emberekre.

A vállam felett hátranézek Ellanherre. Engem bámul, de megváltozott a pillantása. Meghökkent. Mintha megdöbbent volna. Most esik le, hogy eddig még soha nem látta a hátamat. A sok rettenetes sebet és heget egymás hegyén-hátán. Nem számít. Kétlem, hogy sejtené, mit jelentenek, és nem áll szándékomban beavatni.

Szaporábban szedem a levegőt, ahogy a színpad másik végében mozgásra leszek figyelmes.

A sextus… figyelemre méltó. Vagy egy tízessel idősebb nálam. Magas. Sportos… nem olyan izomtorony, mint az octavusok, hanem kecsesen erős; könnyedén pattan fel a színpadra, kedélyesen mosolyog és integet a közönségnek, ami üdvrivalgással fogadja. És ha ez nem lenne elég, még jóképű is, barna haját divatosan rövidre vágatta, szögletes állán borosta sötétlik. Az ilyeneknek szeretnek drukkolni az emberek.

Leveszi színezett szemüvegét – meggyőző bizonyíték arra, hogy valóban sextus, hiszen náluk kevesebb nem viselhet ilyet –, átadja Ellanhernek. Magabiztossága csak egy pillanatra bicsaklik meg, ahogy megpillant engem. De rögtön visszatér a mosolya, ezúttal keményebben. Nem tetszik neki, amit lát.

Visszamosolygok rá.

Idonia már eliszkolt. Ellanher most a színpad elejébe siklik, felemeli két kezét, felnéz a hátsó sorok felé, mintha minden egyes nézőt látna az árnyék mélyén. Kitartja a pózt. A suttogás abbamarad, egyetlen pisszenés sem hallatszik. Mintha az egész épület visszatartaná a lélegzetét. Mindenki rá koncentrál.

Dübörög a fülemben a vér, ahogy szembefordulok a sextusszal, és lábujjhegyre emelkedve felkészülök. Nem lesz bemutatás, nem hangoznak el nevek. Itt nem.

Végül Ellanher megelégedéssel nyugtázza, hogy a feszültség a csúcsára hágott, és leejti két karját. Könnyeden letáncol a színpadról, hangja tőrként hasít a mohó csöndbe:

– Kezdődjék!

III.

ATÖMEG DÜBÖRGÉSE HATALMAS HULLÁMKÉNT csapódik a színpadba a bennünket ölelő sötétségből.

Felélénkít, minden küzdelem előtt elkap ez a sehol máshol nem tapasztalható érzés. Lüktet a vérem, koncentrálnom kell, hogy a légzésem egyenletes maradjon. Nem tudom, hogy ez izgalom-e vagy félelem, mindenesetre kiélesíti az érzékeimet, bizsereg a bőröm, és viszket a markom. A másodpercek a végtelenségbe nyúlnak, a színpadon minden aprócska részlet kiélesedik, tisztábban látom az ellenfelemet is. Látom a lábam alatt a színpad fehér kövén a repedések pókhálóját, az itt-ott vöröslő friss vércseppeket. Érzem a hosszú estére bezsúfolódott tömeg leheletétől nehéz levegő melegét. És ahogy a sextus szája sarka szinte észrevehetetlenül felfelé húzódik, amikor cserkészen elindul felém, zöld szeme a színpad körül lobogó fáklyák fényében feketébe mélyül.

Ellanher azt kérdezte, miért csinálom még mindig. Azt a választ adom magamnak, hogy a pénzért, és hogy formában tartsam magamat. A túléléshez kell. Ebből persze egyik sem hazugság, de ahogy kiszabadul a hétköznapok bilincséből az agyam, belátom, hogy van még valami.

Ez az egyetlen olyan hely, ahol nem kell úgy tennem, mintha kedves lennék. Barátságos. Hétköznapi. Alázatos. Vagy gondterhelt.

Ez az egyetlen hely, ahol nem kell visszafognom magamat.

Elkezdem a belső visszaszámlálást. Öt másodperc.

Nagy a színpad területe, a félkörnek nagyjából tizenöt méteres a sugara. A harc határait a fáklyák jelölik: ha bármelyikünk a vonalukon kívülre lép, véget ér a küzdelem. Persze ha az túl korán történik, a küzdő nem egyszerűen a pályafutása végét kockáztatja. Ellanher már a legelső küzdelmem előtt világossá tette, hogy aki valamilyen sérülés elkerülése céljából kiugrik a harcból, az biztosra veheti, hogy duplán elverik rajta még az este folyamán.

A színpad közepére vágok, ferdén keresztezem a sextus pályáját. Határozottan mozog, de nem kapkod. Arra gondolok, hogy bizonyára nagyon ügyel rá, hogy könnyednek látszódjék, minden más kínosan venné ki magát. Ez jó. Ebből az következik, hogy inkább viselkedik majd unottan, mintsem hogy a létfontosságú első percben megpróbáljon elkapni.

Hátratáncolok, ahogy a közelembe ér, és kartávolságon kívül körözni kezdek. Jön utánam, változatlanul körültekintő lassúsággal. Tizenöt másodperc.

A tömegből felharsan az első gúnyos kiáltás, azt többen is átveszik. Heccelnek. Mindkettőnket. A sextus tempója alig érzékelhetően gyorsul. Vele fokozom a tempót, egyre többen hurrognak. Nem érdekel. Majd akkor próbálok ütéseket bevinni – és ezzel az ő ütéseit is kockáztatni –, ha már lesz értelme; nem érdekel mások véleménye.

Huszonöt másodperc. Jönnek a mocskos tréfák, hogy a sextus túlságosan is élvezi a kergetőzést. Nevetés. Ellenfelem szemének feketeségéhez komorság társul. Kezdik felidegesíteni a szavak. Amit alapvetően üdvözölnék, de most a nagyobb indulat nagyobb kíméletlenséget jelent majd. Felé ugrom, mintha meg akarnám ütni. A sportos alak megtorpan. Én pedig folytatom a körözést. Harminc másodperc. Alig hiszem a szerencsémet. Harc eddig semmi.

A sextus állva maradt a színpad közepén, így lassan én is megtorpanok, de a szememet egy pillanatra sem veszem le róla.

– Octavus! – zeng mélyen a hangja, a normálisnál hangosabban, könnyedén túlkiabálja a tömeget. Igazából nem vagyok octavus, mivel soha nem engedtem még át az akaratomat, de ezt sem ő, sem más nem tudja itt. – Komolyan ezt fogjuk csinálni? Mindenki szeme láttára?

Próbálja rám tolni a felelősséget, hogy a büszkeségemre apelláljon. Okos, bár azt mutatja, hogy totálisan félreérti az ellenfelét.

Nem felelek. Nem is mozdulok. Harmincöt másodperc.

Lép egyet felém, ugyanannyit hátrálok előle. Ezúttal kiül az arcára a harag.

– Nem biztos, hogy eljövök ide, ha előre tudom, hogy az ellenfelem ilyen gyáva.

– Mondja az octavus ellen kiálló nagy és bátor sextus – kiáltom oda neki, és szerzek is magamnak néhány elismerő kurjantást a sötétből.

Egyből meg is bánom, hogy megszólaltam. Hogy kiprovokálta belőlem. Talán mégsem értett félre teljesen.

Rá is harap.

– Ellanher mesélt rólad – mondja még mindig hangosan, bár azt nem hinném, hogy a színpadon túl is hallani lehetne. – Elmondta, hogy árva vagy. – Szinte undorodva ejti a szót, mire megfeszül bennem valami. Másféle támadásra készülök.

Felém indul, én hátrálok. Negyvenöt másodperc.

– De árvának öreg vagy már, nem igaz? Vagyis akkor ezért vagy azért, de nem kellesz senkinek. – Araszol felém, én távolodom. Tökéletes fogakkal vicsorog rám. A tekintete hideg és érzéketlen. – Felteszem, már a szüleid is így voltak vele. Ismerted egyáltalán őket? Emlékszel, mikor dobtak el maguktól, Solum, gondolkodtál valaha is rajta, miért tették? – Jön, hátrálok. – Ők korbácsoltak meg? Vagy ők csak odahajítottak azoknak, akik tették?

Igyekszem kizárni agyamból a szavait, de nehéz egyszerre rá összpontosítanom, és nem meghallani, amit mond. Természetesen téved. A találgatása nagyon messze van a valóságtól. De valamiért akkor is zihálva veszem a levegőt. Mintha morognék. És a számolást is elvétettem. Eltelt már egy perc? A hátamban melegséget érzek. Fáklyát. Túlságosan is a szélre szorultam, kiszorított.

– Lefogadom, hogy ők is hitvány senkik voltak – röhög a sextus, ahogy közeledik.

Minden megfagy és kiélesedik. Itt nem. Itt, a színpadon nem, az egyetlen helyen, ahol nem kell rájuk gondolnom.

Megindulok felé.

Valahol a távolban felbömböl a tömeg.

A sextus öntelten magasodik fölém, amikor összecsapunk. Ő üt elsőnek, elég egyértelműen – könnyedén elhúzódom, a bal vállam felett száll el az ökle, aztán belépek, és beviszek egy ütést a bordáiba, mielőtt újra félreugranék. Már nem hátrálok, de még a harag vörös ködében is van annyi eszem, hogy tartsam a távolságot, nehogy megragadhasson.

Kemény ütés volt – meg sem közelítem azokat a nehézsúlyú octavusokat, akik ezen a színpadon harcolni szoktak, viszont gyors vagyok –, és a sextus vigyora fintorrá változik, ahogy elhátrál. Sokáig nem tart, mert inkább megleptem, mint fájdalmat okoztam neki. Ha én kapok ilyen ütést, a bordám bánta volna. Egy septimusnak minimum zúzódásokat okozok vele, de egy sextusnak? Az akaratának köszönhetően olyasmi lehetett ez most neki, mintha taszítottam volna rajta egy jót.

– Csak nem érzékenyek vagyunk, Solum? – acsarog, ahogy újra megindul felém.

Vicsorogva lódítom ezúttal én az első ütést, de felkészülten várja, könnyedén lebukik, gyorsabban és elegánsabban, mint kinéztem belőle. Mégsem annyira rutintalan, mint reméltem. Kinyúlok, és próbálok elcsavarodni a könyöke elől, amit a szemem sarkából érzékelek.

Végül csak súrol vele, nem is annyira a könyöke, mint a karja, épp csak eléri a bal vállamat.

Az arcom végigperzseli a hideg követ. Nem látok semmit, kiütötte belőlem a szuszt. Az ujjongást csak tompán hallom. Levegő után kapkodva sikerül annyit érzékelnem a világból, hogy az utolsó pillanatban félreguruljak a sextus lába elől, ahogy fölém magasodik. Rám se néz, háttal áll nekem. Szinte közönyösen int az őt ünneplő sötétségnek.

Épp csak súrolt engem, mégis mintha rám szakadt volna a kupola.

Lüktet a bal vállam, úgyhogy a jobbal tapogatom meg az arcomat. Véresen ragacsos lesz a kezem. Összekaparom magamat, feltápászkodom, hálás vagyok a sextusnak, még ha kesernyés is a hálám, míg kitisztul az elmém. Már biztosan több mint egy perc eltelt. Karnyújtásnyira vár rám a jutalmam… a túlélésről nem is beszélve. Csak ki kell lépnem a körből, mielőtt megfordulna.

Ha nem tajtékzana még mindig bennem valami, és nem számítgatná az esélyeimet.

Pontosan tudom, elméletileg és a septimusokkal megszerzett tapasztalataimnak köszönhetően is, hogy még ha nem is tűnik durvának egy ütés, az akkor is egy ütés. Egy septimus esetében legalább kettőt be kell kapnia ugyanoda, hogy megtegye a kellő hatást. Ugyanez egy sextusnál valószínűleg minimum hét-nyolc ütéssel érhető el.

Rémesen esélytelen. Viszont az idióta háttal áll nekem.

Az agyam szegletéből egy hang azt sikítja, legyen már eszem, de szörnyen távoli és halk.

Meglódulok.

Talán azt gondolja, hogy kiütött. Hogy nekem annyi. Vagy azt hiszi, majd tisztességesen küzdök – megvárom, míg szembefordul velem, és úgy támadok. Vagy csak tapasztalatlan. Akárhogy is, nem reagál elég gyorsan a tömeg figyelmeztető kiáltozására.

Üvöltve, minden dühömet és lendületemet beleadom a horogütésbe, amit az álla oldalára célzok, oda, ahol egy átlagos embert ki lehet ütni. Csak az utolsó pillanatban jön rá, hogy valami nagyon nem stimmel, és így majdnem tökéletesen beviszem a találatot.

Az ütés erejétől végigremeg a karom, a sextus pedig hörögve meginog.

A közönség lelkes kiáltozása elhal, százak kapnak egyszerre levegő után. Nem érdekel. Még ha a sextus erejét meg sem közelíti az ütésem, a hely, ahová bevittem és a becsapódás lendülete megteszi a hatást. Ellenfelem belekábul, megtántorodik.

Rávetem magamat, a jobb öklöm ezúttal elvéti a célt az állán, de az arcát eltalálom. Viszont nincs most idő gondolkodni. A karom máris lendül, ütésemnek ezúttal alig állja útját valami. Már tántorog, csak annyira tér magához, hogy dühödten felém csapjon. A sérült vállamba égő fájdalom hasít, de a rémülettől kapálózik, nincs benne méreg, ezúttal állom a sarat. Nekem már egyébként is mindegy, nem törődöm a fájdalommal.

Hideg, tárgyilagos düh hajt, amitől kitisztul a fejem, lelassul az idő, kiélesedik a fókusz. Támadást színlelek, majd keményen eltalálom a sextus kulcscsontját, és még egyszer. A harmadik ütésnél érzem, ahogy az roppanva megadja magát. A férfi zihál. A szeme nagyon fekete, kidülled. Képtelen felfogni, mi történik. A következő meglepetésem, hogy térdemmel vadul ágyékon rúgom – mint már kitapasztaltam, ezt a célpontot még az akarat sem párnázza ki eléggé –, hátralépek, és ahogy összegörnyed, villámgyors felütéssel elkapom az állát.

Elterül.

De nem állok le, nem adok neki esélyt. Félrerúgom a pajzsként maga elé emelt karját, és rávetem magamat, az arcába vágok az öklömmel. Mindent vér borít, de nem az én vérem.

– A szüleimre vagy kíváncsi, sextus? – hörgöm. Fel se fogom, mit beszélek. A mellkasára ülök, és megütöm ugyanott. – A családom érdekel? – Megint. – Tudni akarod, honnan vannak a hátamon ezek az istenek verte hegek? – zihálom a szavakat. Egy idegen hangját hallom a saját torkomból.

Ellenfelem nem felel, már nem küzd.

Erős karok nyúlnak be a hónom alá, lerángatnak róla. Vergődöm, de lassan rájövök, hogy felesleges ellenállni, és akkor egyszerre elpárolog minden dühöm, csak a fáradtság és a fájdalom marad. Homályosan látok. Az az ütés tehet róla, amit a padló adott a fejemnek? Vagy a könnyek? Vér? Nem tudom. A sextus mozdulatlanul fekszik a földön. A feje körül a kő vértől vöröslik.

Ellanher beszél, mond valamit, de csak furcsa zúgást hallok. Most, hogy a harag kihunyt bennem, érzem, hogy a sextus ütése megviselt. Köpenyt terítenek a vállamra. Ellanher higgadt hangjából aggodalom csendül. Lassan formázza szája a szavakat, ahogy gyerekekhez beszél az ember. Még így sem értem, mit mond.

Hagyom, hogy szinte lecipeljen a színpadról. Nincs taps, nincs üdvrivalgás. Csak döbbent sustorgás hallatszik a sötétből.

Ahogy elvonszolnak, keserűen felkacagok, mert rám zuhan a felismerés: megnyertem a harcot. Vagyis elveszítettem a fogadást.

Szinte semmit nem kerestem ezzel az estével.

IV.

HA A SÖTÉTBE ZÁROD A DÜHÖDET, csak erőre kap, mondogatta régen anyám.

Gyerekként soha nem értettem igazán, mire gondol. Hogy is értettem volna? Suus hercegeként kényelemben, biztonságban, tanítók és szolgák között cseperedtem, a családom körében. Szeretetben. Haragot legfeljebb azért éreztem, mert unalmas órákon kellett ücsörögnöm, esetleg képzelt sérelmekért, vagy a szüleim igazságtalannak tartott, nagyon is jogos döntései miatt. Kicsinyes, kérészéletű düh volt.

Akkor azonban jött a Hierarchia. Elvett tőlem mindent. Meg kellett tanulnom meglapulni, bujkálni minden áldott nap. Mosolyognom kellett és bólogatnom, és beszélgetnem azokkal az emberekkel, akik túl gyengék voltak, s emiatt hagyták, hogy a cateniek ennyire hatalmasra nőjenek. És minden válaszom előtt le kellett nyelnem a dühömet, hogy úgy tegyek, mintha egyetértenék a saját rabszolgaságuk, az én rabszolgaságom magyarázataként felhozott kifogásaikkal – mindezt csak azért, hogy túléljek.

Na, akkor megértettem.

Bár ma estig azt hittem, hét lakat alá zártam a dühömet, és esélye sincs.

Utáltam magamat, amiért csak az járt az eszemben, hogy anyám most mit gondolna rólam.

A vértől mocskos színpad közepén, lehajtott fejjel állom a pfujolást és fütyülést. Lesütöm a szemem is, senki se lássa benne a dacos csillogást. Ellanher bejelentette, hogy csaltam. Hogy megvásároltam egy bizonyos totius septimus akaratát, aki ma este másnak nem engedte át. Tökéletesen magyarázta a sietve kiokoskodott hazugságot, hihetetlen meggyőzőerővel játszotta el a nézőknek az őszinte felháborodást. Még a hagyományos Háromszoros Bocsánatkérést is előadta, amely a cateni szokásjog szerint elfogadás esetén mentesít a megtorlástól. A tömeg makacsul hallgatott az első bocsánatkérés során, de a harmadikra megtört az ellenállásuk, Ellanher az ujjai köré csavarta őket.

Ebben persze segített az azonnali kitiltásom is. Ahogy az is, hogy akik rám fogadtak, megkapják nyereményüket, akik pedig ellenem, visszakapják a tétjeiket.

Izzó ellenérzéseim közepette is átfutott az agyamon, hogy ez bizony Gaufridot rohadtul kiakasztja majd.

Kezem ökölbe szorul a tömeg haragja láttán. A fogamat csikorgatom, kapkodom a levegőt. Csakis azért mentem bele ebbe a megszégyenítésbe, mert Ellanher biztosított róla, hogy máskülönben sérült büszkeségemnél és zúzódott vállamnál még sokkal rosszabb vár rám. Így legalább, ahogy fogalmazott, „barátságban” válhatunk meg egymástól. Ha a természetes rend nem borul fel, akkor a Hierarchia se fog vizsgálódni. És nekem is érdekem, hogy az ügyben ne jöjjenek a közelembe a hatóságok.

A morgolódás gyorsan elül, az elégedetlenkedés fecsegéssé szelídül. Végignézhették, ahogy valaki alaposan ellátja egy sextus baját, még ha csalás árán is. Akkora botrány ez, amiről heteken át lehet pusmogni, pletykálni, ráadásul senkinek a zsebe sem látta kárát. Mindent összevetve jó este volt.

– Ennyi elég lesz, fiam – mondja Ellanher. A színpad szélén áll, azt várja, hogy elinduljak végre. Magunk mögött hagyjuk a közönség zsibongását.

Kellemetlenül hosszúnak tűnik a visszaút az irodájáig. Lépteink visszhangosan koppannak a folyosón.

– Ami a hátadat illeti…

– Nem – mordulok rá. A harc óta számítottam a kérdésre, és észrevettem, hogy a vállamat kötözve sanda pillantásokkal vizsgálgatta a hegeket, mielőtt újra színpadra léptünk volna.

Tudja, hogy már nincs alkupozícióban.

– Ahogy gondolod, életem – mondja halkan.

Mély csendben folytatjuk utunkat az üres járatokban. Azután Ellanher felsóhajt. Inkább bánatosan, mint dühösen.

– Bármikor visszatérhetsz a Victorumba. Úgy hallom, sokan hiányolnak arrafelé.

Felhorkanok. A letensi Victorum, ahol Ellanher rám akadt, és ahonnan elhívott ezekre az esti harcokra, gyenge utánzata Caten nagyszerű gladiátorviadalainak – önkéntes, és ami még fontosabb, hogy nem borul a küzdelmekre az árny, hogy a háromszorosan vesztes harcost egy szipolyozó várja.

Ennek ellenére is veszedelmes munka, hiába tompa az acél pengéje, amelyet forgatunk – viszont épp ezért értelmetlen is. A viadalokat a Hierarchia pártfogásával folytatják. A felügyelőnőnek engedélyt kellene adnia hozzá, hogy újra részt vegyek bennük, vagyis még a keresett pénzemet sem tarthatnám meg.

– Ügyes voltál, fiam – jelenti ki Ellanher, ahogy elérjük az irodáját. Őszintén csalódottnak látszik, hogy elválunk, tényleg bátorítani próbál. Persze remek színész is. – És ott nem lenne olyan nagy a kísértés, hogy megöld az ellenfeledet.

– Nem akartam megölni.

A sextust nem láttam azóta, hogy fájó fejjel, zúzódásokkal, betört orral és véresen elvitték valahová a közelbe, hogy kezeljék a sebeit. Hiába hajtott a harag, ennél komolyabb sérüléseket nem okoztam neki. Majd később arról is értesül, amit előadtunk az előbb a színpadon, és annak tudja majd be a vereségét. Hiszen csakis így maradhatott alul.

– Itt kivárhatod, amíg az… elégedetlenebb vendégeink hazamennek – nyitja ki előttem az ajtót Ellanher. – Ha szeretnéd.

Szívesen elutasítanám az ajánlatát, de nem vagyok olyan állapotban, hogy szembe tudjak szállni a zsémbes nézőkkel. Belépek a helyiségbe, és elfoglalom az egyik széket.

Ellanher keze a kilincsen marad, nem lép be a folyosóról.

– Figyelj, Vis. Ott álltam a közelben. Láttam az arcodat, amikor ütötted, életem.

Szomorúan elmosolyodik, aztán magamra hagy.

Ott üldögélek, és próbálok megbirkózni súlyos felindultságommal. A vállam lüktet a kötés alatt. Rémes egy éjszaka volt.

Nagyjából negyven perccel később kurtán kopognak az ajtón. Csendben maradok, feltételezem, hogy Ellanhert kereshetik.

– Tudom, hogy odabent vagy, Vis.

Gaufrid az. Az ajtóra meredek, és megpróbálom eldönteni, vajon dühös-e annyira rám, hogy erősítéssel érkezett.

Talán nem.

Elfordítom a zárat, kinyitom az ajtót. Gaufrid meghallja, és visszafordul – már épp távozni készült. Zöld öltözete a kopár folyosón csak még rikítóbban hat. Nem annyira haragosnak, mint inkább fáradtnak tűnik. Egyedül van.

– Bújj be – nyitom szélesebbre az ajtót. – Hamarosan úgyis távozom.

– Tudom. Nem tart sokáig. – Belép hozzám Ellanher irodájába, de nem csukja be maga mögött az ajtót, csak a fejét rázza meg, amikor székkel kínálom. Beletúr a zsebébe, aztán hirtelen felém hajol, elkapja a csuklómat, és valami hideg, éles dolgot nyom a markomba.

Négy ezüst háromszöget.

– Visszaadom a megtett tétedet – közli mogorván. Míg én elképedve nézegetem a tenyeremben a fémdarabokat, már indul is.

– Miért? – kérdezem zavartan. Hálás vagyok, ugyanakkor gyanakszom is, nem tehetek róla. Gaufrid nyilván tisztában van vele, hogy soha nem találkozunk többé. És ma este miattam veszített nagyon sokat.

A kopaszodó férfi megáll.

– Két perc harminchét másodperc – mondja. Kérdőn nézek rá. – Ennyi ideig bírtad. És nyertél. Látni, ahogy egy octavus szétver egy sextust? Ez önmagában rohadt gyönyörű. Rohadt gyönyörű. – Halkan szól. Tart tőle, hogy meghallhatják, de mindenképpen ki akarja mondani. – És teszek rá, mit hord össze Ellanher. Nem csaltál.

Távozik. Rám csukja az ajtót. Nem búcsúzik el. Még csak nem is biccent oda.

De ennyitől is kihúzom magamat. És akaratlanul is elmosolyodom, ahogy megrázom a markomban az érméket, hadd csilingeljenek, majd a zsebembe süllyesztem őket a testvéreik közé.

Eltelik még fél óra, ekkor már biztonságosnak ítélem a terepet. Ahogy a kora hajnali sötétségben kisurranok Letens utcáira, senki sem állja utamat. A szél elült, de a hideg azért kirángat az álmosságból.

A bejáratnál akaratom ellenére is búsan álldogálok kicsit. Az utóbbi fél év furcsa stabilitást hozott az életembe. De most ennek is vége.

Ma éjjel már csak egyvalamit kell elintéznem.

NÉHÁNY ÓRÁVAL KÉSŐBB, ahogy visszaérek az árvaházba, a felhőtlen ég épp metsző kékbe borul.

Kicsit jobban érzem már magamat, még ha fáj is mindenem. Siker koronázta a bibliothecába tett látogatásomat: az újrahasznosított kötésem alatt ott figyel az útirajz. Tele van térképekkel és részletes leírásokkal a keletre háromheti útra elterülő, teljesen lakatlan szigetvilágról. Rossz és reménytelen lehetőség. De a ma éjszaka után előfordulhat, hogy jobbra esélyem sem lesz.

A kulcsommal kinyitom a bejáratot, és besurranok. A kötést megerősítettem a hátamon, a Színházból hozott keresményem maradékát a bakancsomba rejtettem, így nem ér váratlanul az, amivel a lépcső előtt egyből szembesülök.

– Vis – áll fel könnyedén Atrox felügyelőnő a székéről. Az árvaházat vezető septimus sovány asszony, szőke haja a válláig ér, filigrán alkat. Negyvenes lehet, bár fiatalabbnak is elmegy. Feltehetőleg vonzó nő, már ha nincs meg az embernek az a hátránya, hogy ismeri.

Adom a kelletlent, miközben előásom zsebem mélyéről a magányos ezüst és az öt réz háromszöget.

– A kemény munkájáért, felügyelőnő – nyújtom neki.

Mosolya jegesre vált, kemény arckifejezését jól ismerem.

– Nagyon vigyázz! Én döntök arról, hogy dolgozhatsz-e a börtönben, vagy sem. Mindig adódhatnak… egyéb pénzkereseti módok is egy fiúnak – mondja olyan malac hangsúllyal, hogy kétségem sincs a munka természetét illetően.

Tudomást sem veszek a fenyegetőzéséről; annyiszor hallottam már, hogy elveszítette minden súlyát. Az undok nőszemély csak a szemöldökét ráncolja közönyös reakciómon, majd kimarja a kezemből a pénzt.

– Amint megszólal a délelőtti harang, elvárom a jelenlétedet. Segítened kell – mondja, miközben ellenőrzi az összeget. Ő maga írta alá a letensi börtönnel a szerződésemet. Pontosan tudja, mennyit kell kapnom.

Igyekszem nem mutatni, hogy mennyire fájdalmasan érint a kérés. A délelőtti harang alig pár óra múlva lesz, lüktető vállam tízszer annyi pihenést kívánna.

– Mert?

– Nem sokkal előtted küldönc érkezett. Ma délben lehetséges örökbefogadót várunk. A gyerekek izgatottak lesznek, szükségem lesz a segítségedre, hogy készen álljanak.

– Csak most adott hírt a jöveteléről? Ráadásul elég különös időpontot választott – mondom. Érzem, hogy Atrox felügyelőnőt lelkesedéssel tölti el ez az egész, pedig az örökbefogadást mindig csupa szenvedéssel tűri.

– Manius prokonzul személyes ajánlásával jön. Méghozzá egy quintus. – Kivárja a reakciómat, bólint. A Hierarchia igen fontos személyiségei, akikkel csak igen ritkán találkozhatunk itt. Valójában ittlétem másfél éve alatt csupán egyszer esett meg, hogy egy sextus örökbe fogadott valakit. – Létfontosságú, hogy minden olajozottan menjen, Vis.

Egyszerre tény és fenyegetés. Tény, mert ha egy quintus örökbe fogadna valakit az ő vezetése alatt, azzal hihetetlenül megugrana Atrox felügyelőnő ázsiója. Talán nagyobb támogatást juttatna a Vallás, és esetleg felminősítenék sextusszá.

És fenyegetés, hiszen a jelenlétem igen rossz fényt vetne rá. Egy majdnem tizenhét éves fiú, aki még mindig nem hajlandó az Aurora Columnaehoz járulni?

A mély hegek rétegei a hátamon igen látványosan rajzolják ki, mennyire kellemetlen ez neki.

– Nem mutatkozom majd.

Hónapok óta nem kerültem be ilyen beszélgetésre, azóta nem, hogy a felügyelőnő belátta, nem képes megszabadulni tőlem, és az akaratomat sem használhatja fel a saját céljaira – úgy döntött, más módon húz belőlem hasznot. Ennek részét képezi az is, hogy napközben az ő feladatai nagy részét is én végzem el.

Mostanra feldolgozta a csalódottságát, hogy képtelen megtörni, és szerintem kifejezetten tetszik neki az új felállás.

– Jó fiú. – Lesimítja fehér szoknyáját, ahogy feláll. Nem tudom, általában hánykor kel fel, de az öltözéke mindig makulátlan, az arcfestése is hibátlan. Minden hajszála a helyén van. – Majd felküldöm Vermest, hogy ébresszen.

Már nem is törődik velem, indul a konyhába.

Megvárom, hogy eltűnjön, csak azután moccanok meg. Az arcomon a zúzódás nem keltette fel az érdeklődését, azt feltételezi – és erre magam is gyakran célozgattam –, hogy rosszul bánnak velem a börtönben. Ha azonban meglátná a vállamat, mindenképpen ragaszkodna ahhoz, hogy alaposan megvizsgáljon, és személyesen győződjön meg róla, hogy munkaképes vagyok. Márpedig akkor garantáltan felfedezné nálam az útirajzot.

Amikor tiszta a terep, nekivágok a lépcsőnek – minden izmom sikoltozik a hosszú mászás közben, és ahogy végigvánszorgok a folyosón, amelynek a végében bújik meg a szobám. Apró lyuk az egész, ahol egy matracnál több nem férne el.

Viszont az a lyuk csak az enyém. A többi huszonvalahány gyereknek nagyobb tér jut, ugyanakkor kettesével, hármasával osztoznak a szobákon. Akkor költöztettek ide át, amikor dolgozni kezdtem, hogy a rendhagyó időbeosztásommal ne zavarjam a többieket.

Nekem megfelelt. Van a fal burkolatán egy elem, amelyet a beköltözésemet követően sikerült úgy lefeszegetnem, hogy senki sem láthatja nyomát, és a mögötte lévő üregben kényelmesen el tudom rejteni a keresetemet. Mindenekelőtt beteszem hozzá a ma este megmaradt összeget, majd lassan, merev mozdulatokkal letekerem a kötésemet, és a könyvet is elhelyezem a résben. Csak szűkösen fér be, de szerencsére nem túlságosan nagy a könyv, így a végén sikerül mindent elrendeznem, és a fedőlapot is hibátlanul visszaillesztenem a helyére.

A kimerültségem sem akadályoz meg abban, hogy a vállamat újrakötözzem, már amennyire sikerül. Csak nehézkesen megy. És fájdalmasan. Az biztos, hogy nem lesz annyira tartós a végeredmény, mint ahogy Ellanher megcsinálta. Délelőtt már nem fogom tudni titokban tartani, valahogy rá kell vennem Atrox felügyelőnőt, hogy rendesen átkötözzön. Csak előbb még kell találnom valami magyarázatot a sérülésre.

De mindenekelőtt aludnom kell.

V.

ÉBRESZTŐ, REX, te lusta seggfej.

Durván megráznak, a vállam szinte széthasad. Morogva nyitom ki a szemem, és nézek a matracom fölé hajoló pöffeszkedő tizenöt évesre.

– Vermes – nyögöm a nevét, mint valami gondterhelt szitokszót, és nem is szánom egyébnek. – Ébren vagyok.

– Nem úgy tűnik. – A szőke fiú megint megrugdal a bakancsával, azután vigyorogva ugrik hátra, mert elkap az indulat, és felülök. Csupa izom a gyerek, és magasabb is a koránál. Nálam azért még alacsonyabb, de tisztában van vele, hogy a helyzetem nem épp rózsás a házban, így biztosan nem merném bántani. – A felügyelőnő mondta, hogy ma örökbefogadás lesz, és mindenkit elő kell készítened.

Becsukom a szemem, kivárom, míg elcsendesül bennem az ingerültség, közben felrémlik a hajnali beszélgetésem Atrox felügyelőnővel. Szobám északi ablaka előtt széthúzták a függönyt, és a nap már elég magasan van, hogy sugara elérje a lábamat.

– Idő?

– Tíz perce szólt a harang.

Megmasszírozom a vállamat. Bemerevedett alvás közben, de már nem fáj annyira.

– Ébren vagyok – ismétlem határozottabban. Eleget biztosan nem aludtam, de annyit talán igen, hogy eljárjak egy darabig. – Mondd meg neki, hogy mindjárt lent vagyok.

– Mondd meg neki te, én megyek készülődni – fordul ki Vermes az ajtón, mielőtt válaszolhatnék neki.

Feltápászkodom, és megyek a fürdőbe, ahol megmosom az arcomat, és vizes kézzel lesimogatom egyre hosszabb, barna hajamat. Az árvaház előtt aquiriai módra kopaszra nyestem a fejemet – nagyon igyekeztem minden porcikámmal alátámasztani a fedőtörténetemet –, de itt egyedül Atrox felügyelőnőnek lehet borotvája, és az a nő ugyan nem nyúlhat a hajamhoz.

Egyébként sincs már az egésznek jelentősége, hiszen magam is alig ismerek rá a beesett, megkeményedett arcra, amely a tükörből visszanéz rám.

Lefelé indulok, első utam a konyhába vezet, hogy csórjak magamnak némi maradékot. A szomszéd szobából idáig hallatszik a kislányok izgatott fecsegése. Tépek pár darabot a kenyérből, és eszegetés közben hallgatom őket. Mindig nagy a várakozás, amikor lehetséges örökbefogadó érkezik – a legtöbb ember nagyon nehezen tud ajánlólevelet szerezni –, de ez a mai különleges alkalom. Egy quintus. Talán akad ma egy szerencsés, akit kiválasztanak, és egy életre elfelejtheti a kényelmetlenségeket.

Egy darabig még falatozom odabenn, azután kióvakodom a nagycsarnokba. Ez a ház legnagyobb helyisége, a kisebb gyerekek általában ide jönnek le játszani.

Jöttömet hamar kiszúrják az idősebbek, s a nyomomba szegődnek; tudják, miért jöttem. Mondom nekik, hogy szóljanak a többieknek: ideje készülődni, és teszik is, amit mondok, még ha „Rex”-nek neveznek is közben. A szó azt jelenti, „király”. Ez a köztársaságban szitokszó, s így gúnyolnak, amiért nem vagyok hajlandó az Aurora Columnaehoz járulni, és amiért főnökösködő vagyok a szemükben.

Tudomást se veszek róla. Kényelmetlenül beletrafál a valóságba, de ezek csupán gyerekek – csak rontanék a helyzeten, ha reagálnék. Akár barátságos vagyok velük, akár józanul érvelek, nem jutok vele messzire. Így hát legtöbbször próbálom megtiszteltetésnek tekinteni. Emlékeztetőnek, hogy én legalább kitartok, ami nem sokakra igaz.

Nem mindig megy könnyen.

Nem sok időbe telik, hogy az összes gyerek felbukkanjon a nagycsarnokban. Kopár terem kőfalakkal; steril és jellegtelen. A legtöbben a hosszú étkezőasztalok mellett helyezkednek el. Könnyen felismerem köztük azokat, akik éppen átengednek Atrox felügyelőnőnek. Csendesek, és nem annyira lelkesek. A bőrük kissé sápadt, a tekintetük a távolba vész, és közönyösen pislognak, főleg a kisebbek. Ma legalább lesz néhány óra nyugtuk, amikor a látogatás során visszakapják a felügyelőnőtől az akaratukat, hogy átengedhessék inkább a saját beszélgetésükön.

A bő húsz gyereknek nagyjából a fele hét és tíz év közötti. Utánam Vermes a legidősebb a maga tizenöt évével, majd a tizennégy éves Brixia és Jejun következik, aztán pedig a tizenkét évesek összetartó, ötfős kis csoportja. Amikor ezek az idősebbek is jelen vannak, mindig megy a gúnyolódás, tréfálkozás és feleselés, aminek a céltáblája persze én vagyok, de ma más a helyzet, ma mindenki visszafogja magát, készen akar állni.

– Fel nem foghatom, mit kepesztetek – vigyorog Vermes, ahogy sorba állítom a kicsiket, és elkezdem megigazítani a ruhájukat, kifésülni a hajukat. – Egy quintusnak az kell, aki a legtöbbet képes átengedni, és az világos, hogy én vagyok.

– Reménykedj, hogy kicsit sem izgatja a személyiséged – jegyzem meg halkan.

Néhányan erre kuncognak, de Vermes komor pillantása beléjük fojtja a jókedvet.

– Nem mintha neked azon kéne aggódnod, hogy mi izgatja őket, Rex.

Biztosra veszem, hogy Vermes a kicsiket is piszkálja, amikor nem vagyok itt. Nem bánnám, ha elmondanák, tényleg ez történik-e, mert akkor tehetnék ellene, de számkivetett vagyok, úgyhogy nem bíznak bennem.

Atrox felügyelőnő érkezése véget vet a szóváltásunknak. Üdvözülten mosolyog a gyerekekre. Majdnem mindenki viszonozza a köszöntést, még Vermes is. Imádják a felügyelőnőt. Miért is ne tennék? Türelemmel és tisztelettel bánik velük. Eteti és ruházza őket, reményt ad nekik, hogy egyszer lesz családjuk. És cserébe csak rendszeresen át kell neki engedniük az akaratukat. Meg alkalomadtán idegeneknek egypár napra.

Sokszor eszembe jut, hogy beavatom őket az igazságba. Hogy azok az idegenek nem lehetséges örökbefogadók, hanem nyomorult octavusok, akik valamit annyira szeretnének elérni, hogy szép summát készek tejelni a felügyelőnőnek egy kis extra akaratért. Hogy ha bármelyiküknek is eszébe jutna megtagadni az átengedést, akkor az asszony szinte halálra verné. De nem szólok semmit, mert még ha hinnének is nekem, mire lenne az jó?

– Drága fiaim és lányaim, milyen csodásak vagytok – lelkendezik nekik, és ismeri el foghegyről, hogy elégséges munkát végeztem. – Izgultok?

Hangos kórus felel rá lelkes igennel.

– Nos, nem kell már sokáig várnotok, mert megérkezett a vendégünk! – mondja, és rám pillant.

Veszem a jelet, távozom.

A nap hátralevő részében leginkább az udvaron lesz dolgom, de a gyerekek kikérdezése egész délután is eltarthat, ezért a konyhán keresztül távozom. Beugrom a tágas kamrába, ami mindig dugig van töltve, és eltöltök ott néhány percet.

Hamarosan behallatszik a teremből az ifjonti hangok buzgó üdvözlése. Egy almával és némi péksüteménnyel felszerelkezve megtorpanok. Nem vagyok úgy hanyatt esve, ahogy a többiek, de közelről még én se láttam quintust.

Az élelmet lepakolom egy padra, és résnyire nyitom a terem ajtaját.

Mindenki háttal áll nekem, körbeveszik a vendéget, így nem látom rendesen. Lábujjhegyre emelkedem.

És megdermedek.

Egyetlen kurta pillantást, egyetlen villanást látok az arcából, de biztosan tudom, hogy ő az.

A férfi, aki éjjel a börtönben járt. Hospius.

Visszacsukom az ajtót, amilyen csendesen csak lehet, és még az ételről is megfeledkezve rohanok ki az udvarra. Mit keres itt? Nem lehet véletlen. Ezek szerint mégiscsak látta, hogy hozzáérek a szipolyozóhoz. Csak erről lehet szó.

Csak a kert mélyében, a sok zöld növény rejtekében érzem úgy, hogy végre kapok újra levegőt, amikor a napsütés az arcomat melengeti, és tudom, hogy nem vett észre senki. Ideges vagyok, de tudom, hogy tartsam kordában a páni félelmet. Elég sok éve élek már hazugságban, közel a leleplezéshez. Ez is csak egy a sok ilyen alkalom közül. Semmi rendkívüli. Nyugalom. Gondold végig a helyzetet. A kapkodás csak ronthat mindenen.

Visszapörgetem az éjszaka folytatott beszélgetésünket, időrendben, részletesen. Mondtam neki, hogy árva vagyok, viszont vagy tucatnyi árvaház van Letensben. Lehet, hogy az összesbe szalajtott küldöncöt, és egyszerűen csak mi vagyunk az első vagy második állomás az útján? Elég valószínűnek tűnik. Igyekszik nem nagy felhajtást csapni abból, hogy rám akadjon, máskülönben egyszerűen csak eljött volna, és név szerint kérdez utánam. Ráadásul Atrox felügyelőnő korábban értesült a mai látogatásáról, mint hogy én reggel hazaértem volna. Vagyis nem követett.

A felügyelőnő úgysem említi majd, hogy én is itt élek. És szerintem a gyerekek se fognak beszélni rólam.

Ha meghúzom magamat, hamarosan továbbáll.

Munkához látok – gazolok, metszegetek, de összerezzenek az épület irányából érkező minden zajra. A kertészkedés meditatív tevékenység, most mégsem nyugtat meg. Minél többet agyalok az eseten, annál különösebbnek érzem. Éjjel a papírjaiban az állt, hogy sextus. Vajon a quintus kíséretében érkezett most ide, vagy annak adja ki magát? Esetleg korábban adta ki magát másnak? És ha tényleg látta, hogy hozzáértem a szipolyozóhoz, akkor miért nem vett elő emiatt ott rögtön? Miért távozott akkor, ha most meg keres?

Valami nem stimmel, és képtelen vagyok rájönni, hogy mi. Ez pedig nagyon idegessé tesz.

A fél órával később közeledő ágropogás csak súlyosbít a helyzeten.

– Keresnek, Rex. – Brixia az, aki most dühödten, kifulladva mér végig.

– Minek?

– Mit t’om én. – Csillogó szeme túl kicsi kövérkés arcához képest. – De a felügyelőnő nincs feldobva.

Elgondolkodom. Ha most elmenekülök – kiütöm Brixiát, a szobámból sietve elhozom a holmim, és a nyakamba kapom a lábamat, mielőtt még komolyabban keresni kezdenének –, akkor beindul a gépezet, ami miatt eddig nem menekültem. Mert a cenzus során már nyilvántartásba vett a Hierarchia; ezzel fizettem, amikor másfél évvel ezelőtt – csont és bőr – betámolyogtam az árvaházba. Rögzítették minden adatomat, a nevemet, a koromat, a személyleírásomat. És még ha a három adatból kettő hamis is, a lényeg, hogy hivatalosan tudnak rólam.

És amint megpróbálok elmenekülni a rendszerben megszabott helyemről, törvényen kívül helyeznek. Pénzdíjat tűznek ki a fejemre, amit bárki megszerezhet, ha elfog engem, és beszolgáltat. A Hierarchia félelmetes hatékonysággal terjeszti el, ha valakinek így változik a besorolása. Egy nap leforgása alatt nem lenne lakott hely a földön, ahol nem forognék veszélyben.

És ha ráadásul még Atrox felügyelőnő is beszámol arról, hogy az akaratomat se voltam hajlandó átengedni? Vagy – és ez még rosszabb – ha Hospius említi meg, mit látott? Akkor még magasabb díjat tűznek ki a fejemre, és garantáltan bezárnak, amíg be nem töltöm a tizennyolcat. Akkor aztán vagy mehetek az Aurora Columnaehoz, vagy visznek egy szipolyozóra.

Ökölbe szorítom a kezemet, majd ellazítom. Nem állok készen. Nincs elég pénzem, se kidolgozott tervem, útvonalam.

– Jövök.

Megyünk vissza a házba, Brixia komoran hallgat. Ahogy belépünk a terembe, elhal a korábbi halk, zavarodott beszélgetés, és sok haragos pillantás mered rám. Mind azt gondolják, hogy valamiképpen keresztbe teszek nekik.

Atrox felügyelőnő egy kisfiú, Lacrimo mellől egyenesedik fel, eddig őt vigasztalta. Egyértelműen nem sikerülhetett túl jól az elbeszélgetése. A nő rám mered.

– Vis – indul felém. Ahogy mellém ér, a fülemhez hajol, hogy senki más ne hallja: – Fogalmam sincs, hogy hívtad fel magadra a figyelmét, de esküszöm, hogy ha elrontod a gyerekek esélyeit, vagy nekem teszel keresztbe, csúnyán megkeserülöd.

Kis híján elnevetem magamat. Ő is azt gondolja, ahogy mindannyian, hogy én akarom ezt az egészet.

A tekintetek kereszttüzében a könyvtárajtóhoz vezet, megköszörüli a torkát, és bekopog:

– Megtaláltam, quintus. Úgy tűnik, jobban van. – Sokatmondóan rám pillant. Világos, hogy távolmaradásomat betegségre hivatkozva magyarázták.

– Küldd be.

Atrox felügyelőnő egy utolsó figyelmeztető pillantás után kinyitja az ajtót, és szinte betaszít rajta.

Az árvaház könyvtára inkább egy nagyobbacska szoba. A két hosszú ablak alatt, ahonnan csak a szomszédos épület szürke kőfalára látni, viseltes kanapék állnak. A polcokon a Hierarchia által adományozott kötetek sorakoznak.

A szoba közepén álló nagy asztal túloldalán ül Hospius – vagy bármi legyen is a neve. A szemközti székre mutat.

– Vis.

– Sextus. – Leülök. Megállom a késztetést, hogy fecsegni kezdjek; nem szeretném, ha olyasmit is elkotyognék, amit esetleg nem tud.

– Valójában quintus. Ulciscor Telimus quintus. Én… elnézést kérek, hogy az éjjel félrevezettelek. Szükséges csalás volt, amelyet teljességgel jóváhagyott a Katonaság. – Ulciscor (átmenetileg feltételezem, hogy ez a valódi neve) az ingujjával babrál. – Nem lep meg, hogy itt látsz.

– Láttam, ahogy megérkezett. – Forgatom az agyamban az imént hallottakat. Ha valóban a Katonaság küldte a börtönbe, akkor érthető, hogy eredetinek tetszettek az iratai.

És egyben azt is jelenti, hogy ezzel nem fogom tudni sarokba szorítani.

– Hm. – A még ültében is hatalmas férfi sötét borostás állát dörzsölgetve fürkész engem. Az az érzésem, hogy nem így képzelte a találkozásunkat. – És nem tartottad érdemesnek megemlíteni a felügyelőnődnek, hogy már találkoztunk? Hogy akkor más néven mutatkoztam be?

– Nem sok értelme lett volna.

– Mert nem hinne neked?

– Mert nem jött volna ide, ha nem biztos benne, hogy az alaposabb vizsgálaton is könnyedén átmenne.

Meglepetésemre Ulciscor elégedetten biccent. Várja, hogy megkérdezzem, miért jött. Mivel nem teszem meg, a könyvek felé fordítja a fejét.

– Hányat olvastál ezekből?

Hallgatok kicsit a váratlan témaváltástól.

– Párat.

A könyvtár nagy része teljességgel érdektelennek bizonyult – a művek alapvetően nálam fiatalabb vagy kevésbé tanult gyerekeknek szólnak. A maradékot jobb híján szinte kívülről fújom már, az első hónapokban nem lévén más szórakozásom.

– Nem olyan jó a kínálat, mint a bibliothecában, igaz?

Elevenembe talál. Könnyed megjegyzésként hangzik el, de átható barna szemével minden ideges rezdülésemet lesi.

– Közel sem. Atrox felügyelőnő régebben elküldött oda, mert belátta, hogy ehhez én már öreg vagyok. – Nem a legjobb mentés, de azért nem is rossz.

– Régebben?

– Miután elértem egy bizonyos kort, úgy döntött, hogy máshol nagyobb hasznomat veszi.

Pontosabban fogalmazva: amikor rájött, esély sincs rá, hogy örökbe adjon. Ezért fordítottam soványka keresetem egy részét minden harcomat követően arra, hogy lefizessem a bibliotheca éjszakai őrét. A visszatérésem előtti utolsó órákban mindenféle témát tanultam, válogatás nélkül. Eleinte annak kutattam a módját, hogyan kerülhetném el az átengedést – hátha akadna, mondjuk, egy távoli cateni tartomány, ahol nem kötelező. Vagy egy kevéssé ismert kiskapu a rendelkezésekben. Történelmi precedens. Bármi. És miután csak olyan rémes lehetőségeket sikerült találnom, mint a lakatlan szigetvilág a semmi peremén, már megszokásból jártam oda, hiszen a tudás mindenképpen jobb, mint a tudatlanság, és így ezerszer többet kideríthettem az akaratról és a cateni társadalom működéséről, mint puszta megfigyelés útján. És a több tudás a rejtőzködés több lehetséges módját jelenti. A túlélés útjait.

És persze azért is töltöttem ott az időmet szívesen, mert ha belemerültem a könyvekbe… az Suusra emlékeztetett. A tanóráimra, amelyeket úgy gyűlöltem. Amelyeket igyekeztem kerülni.

Legalább néhány órára úgy érezhettem, mintha megint a régi életemben lennék.

Persze most, hogy nem fogok tudni pénzt keresni, ennek is vége.

Egyre feszültebb vagyok, és gondolom, ez a cél. Ulciscor provokál, próbál kibillenteni a nyugalmamból. Valamiképpen tudja, vagy legalábbis gyanítja, hogy merre jártam az éjjel.

Megereszkedik a vállam.

– És… – kezdem remegő hangon – megesik, hogy éjjel visszaosonok oda. De ezt már tudja is. Sajnálom. Nekem csak… más módon nem láthatom őt.

– Kit? – mered rám Ulciscor most először meghökkenve.

– A nevét nem fogom elárulni – felelem a szerelmes kamasz dacosságával, mintha nem szeretném bajba keverni szívem hölgyét. Atrox felügyelőnő miatt agyaltam ki ezt a vészforgatókönyvet, de most is jó szolgálatot tesz majd. – És ha ezért meg kell büntetnie, elfogadom. De akkor se fogom elárulni őt.

Megfelelő történet. Magyarázza a vakmerőségemet, érthetővé teszi minden tettemet. És még azt is magyarázhatja, ha esetleg szóba kerülne, hogy az akaratomat se vagyok hajlandó átengedni.

Ulciscor újra az ingujját igazgatja; szokása lehet ez a matatás, amikor gondolkodik. Az asztallapot szuggerálom, igyekszem tántoríthatatlannak és sebezhetőnek tűnni. Amikor eljöttem Suusból, rémes színész lettem volna. Ma már ezerszer jobb vagyok.

Végtelennek tűnő hallgatást követően csalódottan felsóhajt.

– Nem kerültél bajba, Vis.

Reménykedést erőltetek az arcomra, majd felnézek. Ulciscor fáradtan legyint.

– Úgy tűnik, tévedtem. Mehetsz.

Arra azért kíváncsi lennék, honnan tud a bibliothecáról, de nem fogom megkérdezni. Azzal az ideges szószátyársággal lihegek köszönetet, amire egy kamaszfiú esetében számíthatna, és már rohanok is az ajtóhoz.

– Még egy lépés, és megöllek – hallom a halk, de jól érthető vetúz szavakat.

Szeretem azt hinni, hogy gyors eszű vagyok, de amikor az embert olyan nyelven fenyegetik meg halálosan, amelyet elvileg nem kellene értenie, az elme és a test egymásnak feszül.

Összerezzenek. Megbotlom. Megállok.

Tudom, hogy elárultam magamat, de azért megpróbálom menteni a helyzetet:

– Az éjjel is ugyanezen a nyelven beszélt, igaz? – Még mindig az ajtó felé nézek.

– Ülj vissza, Vis – jön ezúttal az egyértelmű utasítás.

Dermedten állok. Egy quintus elől nincs menekvés. És legyőzni se lehet.

Újra levegőt erőltetek a tüdőmbe.

– Van pénzem.

– Nem érdekel.

Nem meglepő. Elcsitul bennem annyira a rémület, hogy visszanyerjem testem felett az irányítást, és Ulciscor felé forduljak. Engem figyel. Se nem dühösen, se nem gondterhelten, még csak nem is szigorúan. Inkább elgondolkodón.

De a tekintetében feketeség gomolyog, mely lassan halványul.

Visszamegyek a székhez, ahol az előbb ültem, igyekszem nem remegni.

– Ügyes próbálkozás volt – jegyzi meg kelletlen elismeréssel. – Lehetetlen bizonyítani, ugyanakkor nagyon is elképzelhető. Elég érthető és elfogadható, így nem büntetne meg túl szigorúan senki, aki kicsit is fogékony az érzelmekre. Még akár el is hittem volna, ha az éjjel nem érted meg a fogollyal a beszélgetésemet.

Valahogy nem érint túl jól a dicsérete.

– Hogy jött rá?

– Mindenki arca megváltozik, ha nemcsak hall, hanem hallgat is. Valahogy más a tekintet – mondja, majd vállat von. – Ha vigasztal, majdnem nem tűnt fel.

Nem vigasztal.

Csendben birkózom a helyzettel. Talán csak arról van szó, amit véletlenül kihallgattam.

– Sokat nem hallottam abból, amit a rabnak mondott. És amit hallottam, azt se igazán értettem.

– Már a kevés is sok. – Ulciscor szelíd mosolyában ott lapul a fenyegetés. – De úgy vélem, találhatunk olyan megoldást, amely mindkettőnk megelégedésére szolgál. Kezdjük tehát elölről, immár hazugságok nélkül.

– Legyen – hazudom.

– Helyes. Tehát. Kezdjük a szipolyozóval. Láttam az éjjel, hogy hozzáérsz. Ne is tagadd! – fojtja belém az esetleges tiltakozást. – Tudod, miért nem volt rád hatással?

Beszélgetőtársam magabiztossága gátat vet az esetleges köntörfalazásomnak.

– Nem.

Ulciscor biccentéssel nyugtázza, hogy nem ködösítek.

– Nekem van egy elméletem, de előbb engedj át nekem egy kevéske akaratot. Egészen keveset.

Hirtelen összeszorul a szívem, ismerős érzés. Hagyományosan ez az első kérés egy örökbefogadási elbeszélgetésen, hiszen így lehet a legegyszerűbben felmérni valaki akaratának erejét. És esetemben hagyományosan ezzel véget is ér egy elbeszélgetés. Általában felháborodott kiabálással, büntetéssel.

– Nem.

Ulciscor meg se rezzen.

– Egy perc az egész. De meg kell tenned, ha meg akarjuk oldani a kis problémánkat.

– Akkor sem – szögezem le. Régebben ilyenkor kifogásokkal és mentségekkel álltam elő, hetet-havat összehordtam, mintha magam is tudatában lennék annak, hogy helytelenül cselekszem. De azzal csak rontottam a dolgon.

Ulciscor előrehajol:

– Engedd, hogy bebizonyítsam az elméletemet, és akkor hajlandó vagyok elfelejteni az éjszakát, Vis. Kapsz tőlem annyi pénzt, amennyire csak szükséged van, kiviszlek ebből az árvaházból, és olyan álláshoz juttatlak, amilyenre csak vágysz. Elég, ha egy szót szólok az érdekedben, és máris sextusként kezdhetsz új életet, függetlenül attól, milyen pályára szeretnél lépni. Ha kell, írásba is adom ezt. Akarattal pecsételt okmányban. Mindössze annyit kérek, hogy egy percre engedj át nekem.

Soha ilyen ajánlatot még nem kaptam. Ulciscor balszerencséjére éppolyan könnyedén utasítom el a simogatást, mint a verést.

– Köszönöm, quintus, ez igazán nagyvonalú, de a válaszom ugyanaz. És az is marad.

Ügyelek, hogy meg se sejdíthesse a gyomrom környékén fortyogó dühöt. Nálam ez a határ: vagyok én, és vannak a többiek, a nép, aki kiirtotta a családomat. Felháborít már a gondolat is, hogy egy oldalra kerüljek velük. Még csak nem is kísért.

Ulciscor szája sarka felfelé húzódik.

Komor eltökéltségem meginog, annyira összezavar. Lehet, hogy félreértem a gesztust? Mert olyan, mintha örülne.

– Nem járultál még az Aurora Columnaehoz – jelenti ki elégedetten.

Egy pillanatig elképedve meredek rá, azután felfogom, mire gondol, és megkönnyebbülten fújom ki a levegőt. Annyira megszoktam már, hogy ilyenkor védekező állásba kell helyezkednem, és annyira megzavart ez a bizarr beszélgetés, hogy nem értettem a lényeget.

– Azt gondolja, hogy ezért nem hatott rám a szipolyozó – mondom. Az én elméletem is éppen ez, hiszen egyedül ez különböztet meg másoktól a Hierarchiában. Viszont úgy tűnik, hogy Ulciscor nem pusztán találgat.

– Évekkel ezelőtt hallottam valamit. Kósza feltevés volt csak… – Elhallgat, szomorúság suhan át az arcán. – Tegnap éjszakáig el is felejtettem az egészet.

– Szóval azért jött, hogy hallgassak – jelentem ki epésen, nem is igyekszem leplezni. Hiszen a Hierarchia soha nem kockáztatná, hogy kiszivárogjon, talán van olyan, aki immunis, vagy épp ellenálló a szipolyozó hatására.

– Részben – mondja, és úgy méreget, mintha talány lennék, amelyet meg kell oldania. – Miért nem akarsz átengedni?

– Hogy álló nap kimerülten lézengjek, mint azok a gyerekek odakinn? És hogy aztán octavusként tíz-tizenöt évvel megrövidítsem a saját életemet?

Utóbbit elengedi a füle mellett, a Hierarchia ezt hivatalosan nem ismeri el.

– Nem arra gondolok, hogy ennek a felügyelőnőnek nem akarsz átengedni, vagy hogy nem akarsz betagozódni valami piramisba, ahonnan többé nincs kijárás. Ezt megértem. De hogy egyáltalán nem veszed fel egy Aurora Columnae rítusát? Felteszem, legalább egyszer elvittek már valamelyikhez – fűzi hozzá, mire némán bólintok. – Igazából megérné, ha másért nem is, hogy legyen esélyed az örökbefogadási beszélgetéseken.

– Nem erőszakolhatja rám senki.

– Gondolom, már próbálták páran.

A pillantása önkéntelenül a vállamra siklik, vagyis tud a sebeimről, kiokoskodta, hogy szerezhettem őket. Ezek szerint ott volt este a Színházban is, látta a harcot. Vagy legalábbis volt ott embere, aki beszámolt neki. Ezt eddig is feltételeztem, főleg mert a bibliothecáról is tudott, most mégis sarokba szorított vadnak érzem magamat.

– Nem eléggé. – Ezzel tudatom vele, hogy elkaptam a pillantását, és mindent értek. – Miért érdekli ennyire?

– Mert ez azt jelenti, hogy az ajánlatom rendkívül vonzó lesz a számodra. Mert én biztosíthatom, hogy még legalább egy évig senki sem kényszerít arra, hogy átengedd az akaratodat. És utána talán elmehetsz egy olyan helyre, ahol egyáltalán nem kell átengedni az akaratot.

– Olyan hely nincs.

Ulciscor egy könyvet húz elő az asztal alól. Kell egy pillanat, míg felismerem az útirajzot. Pedig amit az éjjel elloptam, az elvileg a rejtekhelyemen lapul.

– Hogyan…

– Korábban elmentem a mosdóba, és fellopóztam az emeletre. Ne aggódj, a többi kincsedet otthagytam a rejtekhelyeden.

– De hogy találta meg egyáltalán? – ráncolom a homlokomat.

– Talán a beszélgetésünk végéig rájössz magadtól is – mondja, majd dorgálón megrázza az ujját. – Eltértünk a tárgytól. Helyzetemből adódóan segíthetek neked. És a helyzetedből adódóan talán te is segíthetsz nekem. Ez most itt a lényeg.

A könyvet bámulom. Ki sem kell mondania, belátom, hogy épp eleget megtudott már rólam Ulciscor, hogy fenyegethessen is az ígéretei fonákján. Végül is, ez a Hierarchia módszere: belógatják a jutalom ígéretét, miközben a büntetés korbácsával űznek bele a kényszerbe. Még ha csak az egyik fele igaz is a dolognak.

– Jól van, hallgatom – bököm ki némi beletörődéssel. A döntés adott. Bárhogy alakuljon is, még mindig tárgyalunk, vagyis van valamim, ami kell Ulciscornak. Ebből ki tudok majd hozni valamit.

És az istenekre mondom, ha csak a fele igaz annak, amit eddig állított, akkor tényleg nem szalaszthatok el egy ilyen lehetőséget.

Ulciscor elvigyorodik.

És kérdezni kezd.

Eleinte lassan. Más helyzetben unnám. A tanultságomat teszteli, az alapokat, amelyek a körülöttünk sorjázó könyvekben állnak. Ismereteimet a Hierarchiáról, a felépítéséről, a törvényeiről és hagyományairól. Földrajzról faggat, mely vidékek a provinciák, és mely országok az úgynevezett „barátságos birodalmak”. Caten történelméből vizsgáztat, amelynek hivatalos verzióját kötelességtudóan felmondom. Az utóbbi kivételével már akkor tökéletesen tudtam volna mindenre felelni, amikor még Suusban éltem.

És ekkor megváltozik a hangnem. A Hierarchia más kormányzati rendszerek elfoglalásának gazdasági következményeit tárgyaljuk ki. Az akarat erkölcsi vetületének filozófiai aspektusait, exponenciális növekedését és alkalmazását. Elosztásának matematikáját, hogy a felügyelet és irányítás szempontjából mennyire szükséges gondosan kiegyensúlyozni. Még az a vita is szóba kerül, vajon három évszázaddal ezelőtt ez is hozzájárulhatott-e a Kataklizmához, sőt okozhatta-e azt. Először elképedek. Bizonyos pontokon mélyre kell ásnom, évekkel ezelőtti, homályos emlékű olvasmányaim után kutakodva. Van, amire egyáltalán nem is tudok felelni. Rengetegre csakis a hosszú, titkos éjszakai bibliotheca-látogatásaim készíthettek fel. És majdnem minden esetben alaposan át kell gondolnom, amit korábban olvastam, nem egyszerűen visszaböfögnöm, hanem következtetnem, értékelnem.

Megesik, hogy Ulciscor vitába száll velem egy-egy ponton, vagy láthatóan csalódást okoz neki a válaszom. De belemelegszem, és látom, hogy majdnem mindig elégedetten vált témát. Eszmecserénk kezd emlékeztetni a legkedvesebb tanítómmal, Iniguezzel folytatott parázs társalgásainkra. Egyedül ez a nyúzott, zilált vénember nem kezelt gyerekként, vagy nem vetette alá magát nekem mint hercegének. Ő volt az egyetlen, akinek csak az számított, hogy kiaknázzam a saját képességeimet, és ne csak az elvárásoknak feleljek meg.

Végül két órán át beszélgetünk Ulciscorral. Atrox felügyelőnő ötször néz ránk, kifogásként frissítőket kínálgat. Ulciscor a negyedik felbukkanásakor igent mond neki, így amikor ötödik ízben is ránk nyit, azt láthatja, hogy éppen a quintusnak hozott itallal öblítem le a torkom. Láthatóan nem dobja fel a látvány.

Részemről igyekszem végig fejben tartani, hogy miről szól ez az egész, és nem élvezni túlzottan a beszélgetést. Ulciscor intelligens, tanult férfi, amilyennel évek óta nem találkoztam, ugyanakkor a szándékai és a jelleme egyelőre rejtély előttem. Bizonyos témáknál fellobban benne a szenvedély, néha tüzesen érvel a gondolataim ellen. És az biztos, hogy nagyon érdekli a véleményem. Viszont még csak véletlenül sem árulja el magát.

Mire elfogynak a kérdései, az én bögrém is kiürül, és fáj a torkom – régóta nem beszéltem már ennyit egyhuzamban.

– Úgy vélem, ez megteszi – jelenti ki mélázva Ulciscor. – Jól kiaknáztad a bibliothecában töltött időt. Vannak hiányosságaid, de semmi behozhatatlan.

Alaposan szemügyre veszem.

– Egyéb aggályai vannak – mondom tárgyilagosan, ügyelve, hogy ne halljon ki a hangomból aggodalmat. Talán Ulciscor még nem jutott dűlőre, én viszont igen.

Látnom kell, merre visz ez a lehetőség.

– Igen. – Ránt egyet szórakozottan az ingujján, ahogy fürkészően a szemembe néz. – Mindenekelőtt a harciasságod.

Hát persze. A harc az éjjel. Amiről eddig nem beszéltünk.

– Képes vagyok fegyelmezni magamat.

– Mondani könnyű, de minden gesztusodban benne van, Vis. Abban, ahogy beszélsz. Szerintem annyira megszoktad már az ellenállást, hogy már nem is tudod, hogyan kell nem mások ellen feszülni.

Ingerelnek a szavai, de természetesen most aztán végképp nem volna okos dolog ezt kimutatni.

– Ami ezt illeti, nem tudom, hogyan győzhetném meg az ellenkezőjéről.

– Hmm – jön az elégedetlen reakció. – Áruld el, miért pucéran harcoltál az éjjel?

– Tartottam tőle, hogy a sextus esetleg hatalmába keríti a ruhámat. És ezzel megakadályozza, hogy eltávolodjam a közeléből.

– Arra nem lett volna képes. Az anyag finom volt, és puha, az idő pedig véges; az ő szintjén… lehetetlen lett volna. Persze ezt nem tudhattad – teszi hozzá. – Más okod nem volt rá?

– Mi másért csináltam volna?

– Esetleg azért, hogy zavarba hozd.

– Persze, szerettem volna kizökkenteni. De nem azért mentem ki úgy a színpadra, hogy őt megalázzam. Ha erre kíváncsi.

– Jól van – bólint Ulciscor. – Korábban nyomás alatt igen összeszedett tudtál maradni. Hasznos tulajdonság, hogy mindig ura vagy a gondolataidnak. A jellemedet, a hevességedet és a többit… lecsiszolhatjuk – sorolja, de igazából már nem is nekem mondja. Inkább olyan, mintha elképzelne egy bizonyos helyzetben.

De még mindig habozik.

– Az az érme, amit az éjjel nekem adott. Átitatta akarattal.

– Hogy jön ez most ide? – zökken ki Ulciscor a gondolataiból, és pillant rám.

– Követett engem a kihalt utcákon, először a Színházba, később onnan a bibliothecába, és észre se vettem. Nincsenek társai, különben nem jött volna ide személyesen, nehogy bajba keveredjen a hamis személyazonossága miatt – tárom elé, amire a beszélgetésünk első felében jutottam magamban, amikor alig kellett gondolkodnom a válaszokon. Más magyarázat nem lehet. – Ráadásul éjjel nyilvánvalóan minden árvaházba menesztett küldöncöket, viszont reggelre már kiderítette, hogy itt kell keresnie. És nem hinném, hogy a felügyelőnőtől kérdezte volna meg, melyik a szobám. Arra meg végképp nem lett volna ideje, hogy megtalálja a rejtekhelyet a kijáró burkolólap alatt.

Elvileg egy érmét képtelenség hatalommal átitatni, hiszen fémből kovácsolják, de ő egy valódi quintus.

Ulciscor a zsebébe nyúl. Ezüst háromszöget húz elő belőle. Gyomromban kienged a szorongás, ahogy bólint. Döntött.

– Jól van – közli halkan –, gyere, közöljük a felügyelőnővel a jó hírt.

VI.

ANAGYTEREMBEN NÉMA CSEND TÁMAD, ahogy kilépünk a könyvtárszobából.

Atrox felügyelőnő azon nyomban félbeszakítja társalkodását Vermesszel, és elindul felénk, bosszús pillantást vetve rám. Minden gyerek itt van még, várakoznak. Érthetően nyugtalanok.

– Quintus! Remélem, Vis nem kellemetlenkedett. – Sötéten ismét végigmér. A nap folyamán többször módját ejtette, hogy azt sugallja Ulciscornak, nehogy bízzon bennem. Gondolom, elképzelte, miket mondok róla, és így próbált előre hitelteleníteni.

– Távolról sem. Remekül elbeszélgettünk – jelenti ki a férfi hangosan, hogy biztosan mindenki hallhassa. – És ha már itt tartunk, döntésre jutottam, felügyelőnő. Szeretném most rögtön hivatalossá tenni az örökbefogadást, végezzük el a papírmunkát.

Atrox felügyelőnő üres tekintettel mered rá, és a háttérben sokak arcán látom ugyanezt a kifejezést.

– Mármint Rexet? – rikkant ki az általános sutyorgásból Vermes. Azután felkacag, mert annyira valószínűtlennek tartja ennek lehetőségét, hogy úgy dönt, csak vicc az egész. Még most is engem gúnyol. – Ugyan, quintus, igazából ki a választottja?

Vermes vigyorgó táborában vihorásznak páran, de azonnal elhallgatnak, amint Ulciscor arca megkeményedik. Atrox felügyelőnő elsápad az arca láttán, és már szalad is a szükséges iratokért.

– Hát tényleg őt viszi el. Mindannyiunk közül éppen őt – folytatja Vermes, aki sosem érzi, mikor kell befognia. Nincs önuralma, soha nem érti, mikor jött el a meghátrálás ideje. – Pedig, tudja, még akkor se engedett át, amikor a Columnaehoz cibálták! Haszontalan fickó. Nevetséges alak! – köpi a szavakat. Néhányan a háttérből halk egyetértéssel csatlakoznak a kirohanásához, de nekik kicsivel több eszük van, s nem mutogatják magukat.

– Vermes, igaz? – fordul a nagydarab fiú felé Ulciscor. – Tudni akarod, téged miért nem fogadnak örökbe?

Vermes pislog, mint aki nem érti a kérdést.

– Mert rendkívül kellemetlen gyerek vagy – folytatja Ulciscor nyugodtan. – Értetlen, kötekedő. És őszintén szólva nem túl okos. Tehát mindegy is, milyen erős az akaratod. Senki se szeretne hozzád hasonlóval élni. Nem ártana megváltoznod, Vermes. Fejlődj kicsit, különben örök életedre Solum maradsz.

Ulciscor körbepillant, a többiek összehúzzák magukat.

Vermes lebiggyeszti az ajkát, az arca vöröslik.

Sarkon fordul, és távozik.

Nézem, ahogy kimegy, elkap a kísértés, hogy utánakiáltsak, és vigasztaljam Ulciscor maró kioktatása miatt. Régóta lenéztem ezt a fiút, de most valahogy megesett rajta a szívem.

– Ez kissé durva volt, nem gondolja? – mormolom, miközben a többiek szállingózni kezdenek kifelé a teremből, tekintettel arra, hogy Ulciscor meghozta a döntését. Láthatóan mindenki szörnyen csalódott. A kisebbek közül többen mindjárt elsírják magukat.

– Talán ha több időt tölthetnék vele, számíthatna arra az együttérzésre, amire szüksége lenne. Felesleges lenne azonban így, futtában kedveskednem vele, azzal nem sokra menne. Megesik, hogy a nagyszájú kellemetlenkedőkön többet segít az igazság, még ha elsőre nem tetszik is. – Rám pillant. – Talán nem értesz ezzel egyet?

– De.

Atrox felügyelőnő jelenik meg a papírokkal. Kiteregeti őket az asztalra.

– Quintus – kezdi, és ahogy fontoskodón elrendezi a lapokat, nem néz fel egyikünkre sem –, mielőtt véglegesíti döntését, esetleg válthatnánk néhány szót négyszemközt?

– Hogyne – vágja rá Ulciscor habozás nélkül. – Ideje, Vis, hogy összeszedd a holmidat a szobádból.

– Arra semmi szükség, Visnek nincs…

– Tessék – vág a nő szavába a férfi, és lekanyarint egy táskát a válláról –, ez elég lesz?

Átveszem tőle, belekukkantok. Csak az útirajzom lapul benne, de még így is bőven elfér benne a pénz, amit a szobámban dugdosok.

– Köszönöm – mondom, és előbb a felügyelőnőre pillantok, aki fenyegetőn végigmér, majd Ulciscorra nézek. Még háttal áll a felügyelőnőnek, s alig észrevehetően biccent.

Pár perc az egész: felrohanok az emeletre, a rejtekhelyről az érméimet átteszem a táskámba, és már megyek is vissza. Akikkel közben összefutok, szótlan irigységgel méregetnek.

Ahogy a nagycsarnokba érek, Atrox felügyelőnőt az asztal mellett látom, egy széken, Ulciscor pedig a papírokat szignálja. Az asszony falfehér. Remeg.

Ulciscor a felügyelőnőre pillant, keze megáll az egyik papír felett. Az asszony felpattan.

– Vis – fogad kényszeredetten, de már nem ingerülten. Alázatosan nyújt felém egy kis bőrerszényt. – Ez a fizetésed, amit a Victorumban és a börtönben kerestél. Amit… megőriztem neked – nyögi nehézkesen, remegő kézzel.

A homlokomat ráncolva veszem el tőle, meghökkenek a súlyától. Kioldom a száját, arany csillan a szemembe. Fogalmam sincs, hogy tényleg helyes-e az összeg, de nagyjából ennyi lehet.

Mielőtt bármit mondhatnék, Ulciscor cirkalmasan odakanyarintja az utolsó oldalra is az aláírását, felegyenesedik, és meglapogatja a hátamat:

– Készen állsz?

– Gondolom – mondom, mert minden olyan gyorsan történt. Igazából nincs itt senki, akitől mindenképpen szeretnék elbúcsúzni, vagy aki nehezményezné, ha egyetlen szó nélkül távoznék. Valószínűtlen, de semmi sem tartóztat már itt.

Az ajtó felé vesszük az irányt, ám ekkor az eszembe ötlik valami. Megfordulok, és visszaballagok a felügyelőnőhöz. Öregnek, aprónak és nyúzottabbnak látom most, mint valaha. Ez végső soron nem számít; a hátamon ugyanúgy ott éktelenkednek a hegek.

Odahajolok hozzá, hogy biztosan hallja, amit mondok.

– Egy nap még visszatérek – ígérem. Haragnak nyoma sincs a hangomban.

Nem is kell neki több: lehullik róla a látszat, amit eddig fenntartott, zöld szemébe pedig rémület költözik. Egy hosszú pillanatig még nem eresztem a tekintetét. Gondoskodom róla, hogy felfogja, mire céloztam.

Azután sarkon fordulok, és kisétálok az ajtón.

Az utcán Ulciscor mutatja az utat, én pedig boldogan megyek utána, közben próbálom megszokni, hogy fenekestül felfordult az életem. Hidegebb van, mint vártam; a reggeli napsütés továbbállt, s most súlyos, sötét, esőt ígérő fellegek tornyosulnak nyugatra.

– Mit mondott neki? – teszem fel a kérdést egy idő után.

– Semmi olyat, amit ne kellett volna megmondani neki – közli a férfi egykedvűen, de a látszat mögött érzem a szavak élének metszését. – Hát te?

– Ugyanazt.

A délután közepén járunk, Letens utcáin pedig nagy a nyüzsgés, még ha nincs is olyan tömeg, mint a piactér környékén. Ulciscor szemlélődik – figyeli az akarat hajtotta szekereket; a sápatag octavusok csoportjait, akik a septimusaik utasításait követve munkálkodnak; a fakardokkal victorumosat játszó tensiai kisgyerekeket –, arcán nem túl lelkes kíváncsisággal. Láthatóan nemrég érkezett a városba.

– Na szóval. Úgy vélem, magyarázattal tartozik nekem.

Annyit már felfogtam, hogy Ulciscor elvisz valahová, de ennél többet még nem sikerült kiokoskodnom. A külváros felé tartunk. Az is lehet, hogy Letenst úgy, ahogy van, magunk mögött hagyjuk.

– Útközben mindent megtudsz.

– Hová megyünk?

– Deditiába.

A hátunk mögött egy kislány diadalmasan felkiált – felborította jóval termetesebb ellenfelét, és most a hasára térdel. Összerezzenek, de nem csak miatta. Mielőtt Caten a világ közepe lett, Deditia közepe volt.

Viszont három év eltelt már, és én hivatalosan meghaltam. Már rég nem keres senki, ha egyáltalán keresett bárki is. Feltehetően semmi jelentősége már, hogy itt vagyok-e, vagy a Köztársaság dobogó szívét rejtő országban.

Ráadásul ezt már egyébként se lehetne visszacsinálni.

HÚSZPERCNYI SÉTÁVAL ELÉRJÜK Letens peremét – hallgatagon gyalogolunk, Ulciscor nyilvánvalóan addig semmit sem óhajt megtárgyalni, amíg emberek vesznek körbe minket.

Azóta nem jártam erre, hogy másfél évvel ezelőtt Letensbe jöttem. Sokat változott a környék. Az octavus családok rozzant kis fakunyhói helyébe magas kőépületeket emeltek – némelyik még félkész csontváz, másoknak már a homlokzata is tiszteletteljes. Kiszélesítették, kiegyenesítették és kővel rakták ki az utcákat. Még most is látni errefelé octavusokat, de ők robotolnak, megmaradt erejüket a méretes építőanyagok, kövek mozgatásába ölik, septimus munkavezetők felügyelete alatt szorgoskodnak, sőt egy sextust is látok közöttük, az háromemeletnyi magasba von fel egy hatalmas tömböt, miközben az octavusok nem hagyják kibillenni a terhét.

Ulciscornak is feltűnt a sextus.

– Nem hatékony – mormolja elégedetlenül.

Ennyi elég is nekem, hogy beszélgetést kezdeményezzek:

– Raktárakat építenek ide? – kérdem, mert jobb nem jut az eszembe. Másképp furcsa lenne, hogy a városnak éppen ezt a részét fejlesztik. És ezek az épületek egyébként se lakóépületeknek tűnnek. Ahhoz túlságosan is magasak és szélesek az ajtók, és ablakuk sincs elég.

– A Tensiával kötött szerződésünk szerint részesülnek minden nyersanyagból, amit az országban betakarítunk. Ami leginkább gabona és kő. Ők maguk soha nem voltak képesek a saját forrásaikat rendesen kiaknázni. De most, nagyjából fél évvel ezelőtt beindultak végre a dolgok.

– És itt fogják tárolni a kitermelt anyagokat?

– A Tensiára eső részt. Persze idővel rájönnek majd, hogy mit se tudnak kezdeni vele, és akkor majd hozzánk fordulnak segítségért. Vagy talán csurig töltik a raktáraikat, és jó pénzért eladják nekünk – mondja szórakozottan, sem büszkeség, sem szomorúság nem érződik a hangján. Csak felvázolja, hogy zajlanak majd a dolgok.

– És mi történik a cateni résszel?

– Elküldik Catenbe.

– Szép kis osztozkodás lehet ez – morgom. Vagy ötezer kilométerre vagyunk a fővárostól, és a Quus-tenger is elválaszt tőle bennünket. Kész rémálom lehet a szállítás.

Ulciscor csak mosolyog.

Gyorsan magunk mögött hagyjuk a tornyosuló építkezéseket és épületeket meg a munkásokat, elhaladunk a néhai magas kőfal vonala mellett, amely régebben a várost védte – lerombolása szintén a Hierarchiával kötött egyezség része volt, Tensia ezzel elfogadta, hogy kizárólag az akarat által védi területeit. Hosszú, füves mezőre érünk. Nem nehéz kitalálni, merre tartunk. Nem sokkal azután, hogy kiléptünk az árvaházból, feltűnt a távolban a háromoldalú, elképesztően magas, fehér tömb. Azóta egyfolytában azon zakatol az agyam, vajon mi lehet az, de okosabbnak éreztem, ha Ulciscorhoz hasonlóan inkább hallgatok.

Már közel járunk hozzá, látszanak a részletei. Azt hiszem, gránitból van, benne fekete erezettel. Közel tíz méter széles lehet minden oldala, és legalább hatvan méter magas. Vagy annál is magasabb? Közvetlenül az oszlop mögött egy épület is áll, az is óriási, szokatlanul hosszú, kőből, fából, acélból, sőt üvegből épült. Az oszlopot ölelő és a füves térséget átszelő kövezett utakon munkások forgataga menetel, mint szorgos kis hangyák. Akarat hajtotta szekerek kereke csattog a kövön.

Szekereket az épület alatt is látni.

Ez annyira felfoghatatlan, hogy megbotlik a lábam. Az épület alatt nincs támaszték, és már messziről egyértelműen látszik, hogy az egész szerkezet… lebeg.

– Az istenekre, mi a csoda ez? – suttogom önkéntelenül. Hunyorogva méregetem, de nem látom rendesen, ahhoz egyelőre nem járunk elég közel. Talán a távolság csal meg, csakis az lehet.

– Ez egy transzvekt – néz rám Ulciscor, és elmosolyodik a reakcióm láttán: – Még soha nem láttál ilyet?

A fejemet rázom, de képtelen vagyok levenni a szememet a látványról.

– Fél éve fejezték be a horgonypontot – mondja alig érzékelhető büszkeséggel. – Azóta feltöltötték, indulásra kész. Igazából már csak ránk vár. Reggelre Deditiában leszünk.

– Reggelre – ismétlem halkan. Természetesen hallottam már a transzvektekről; még Suusban tanulmányoztam röviden az elvet: akarat hajtotta behemótok, melyek sokszor a leggyorsabb ló sebességének sokszorosával képesek haladni, hatalmas terhet szállítva a világ legtávolabbi pontjára. Csapatokat, felszerelést, bármit. Ezek szerint a birodalom szívébe is el lehet jutni vele. Nem mintha kételkedtem volna a létezésében, csak túlságosan is propagandaszagú volt az egész. A Hierarchia túlzása, hogy kérkedjen a saját hatalmával. Ezért soha nem is igyekeztem elképzelni, hogyan nézhet ki a valóságban egy transzvekt. Meg se fordult a fejemben, hogy mekkora lehet.

Azonban ahogy elém tárul gigantikus valóságossága, nem fér a fejembe, hogy mozoghat ez olyan gyorsan. Vagy egyáltalán.

Jeges szél sepri az arcomba az első esőcseppeket, borzongva húzom össze magamon a köpenyemet.

Soha nem fogunk odaérni a transzvekthez. Épp amikor azt gondolnám, felfogtam, mekkora építmény, hirtelen közelebb érünk hozzá. Szinte teljesen fából készült, csak a hasán fut végig gerinc gyanánt több gránitcsík. Itt-ott ablakokat is látok. És széles ajtókat, amelyeken át rakodnak a gyomrába. A város felé eső vége jó pár méteren elvékonyodik, alacsony, oldalán fekvő, piramis formájú orrot formáz.

Nem is emlékszem, éreztem-e már valaha magamat ennyire aprónak.

Ahogy a transzvekt árnyékába érkezünk, többen is üdvözölnek, és a harmincméteres faépítmény lépcsőfeljáratánál egy fontoskodó nő állja utunkat.

– Ide csak munkások jöhetnek! – kiált ránk figyelmeztetőn.

– És utasok – teszi hozzá Ulciscor. Aláírt iratokat kap elő (úgy fest, minden zsebében lapul egy ilyen), és vidáman meglobogtatja őket.

A nő – egy septimus, mert ahhoz túlságosan energikus, hogy octavus legyen – kikapja a kezéből a papírokat, és hitetlenkedéssel szemügyre veszi őket. Olvassa, megáll, újra olvasni kezdi, közben elsápad.

Remegő kézzel nyújtja vissza őket.

– Legyen üdvözölve, Telimus magnus quintus. Legyen üdvözölve. Nem értesítettek, hogy… – Zavarban van.

Várom, hogy Ulciscor kijavítsa, hogy nem a megfelelő megszólítással illette, de nem teszi. Újabb hamis iratok?

– Semmi gond. Felmehetünk?

– Hogyne, természetesen – hadarja a nő, majd rám néz, és elvörösödik. – A papírokon nem esett említés a…

– Ő itt Vis Telimus. Gondolom, nem probléma, ha egy családtagom is elkísér az úton? – Ingerülten keresgélni kezd a köpenye alatt. – De természetesen az ő papírjaival is szolgálhatok…

– Nem, dehogy, arra semmi szükség. Jöjjenek csak, hogyne, magnus. Telimus mester. – Esküszöm, a nő szinte meg is hajol előttünk.

Vis Telimus. Hát persze. Próbálom nem zavartatni magamat az új nevem által. Eddig nem igazán merült fel bennem, hogy a helyzetemmel a nevem is megváltozik, és nem leszek többé Solum. Igazából nem kellene hogy számítson, a Vis se a valódi nevem, és nem dicsőség, ha árvának nevezik az embert.

És mégis. A Solum olyan kívülállóan csengett. Tükrözte viszonyomat a Hierarchiához. Ez a változás csak szimbolikusan jelent közelebbi viszonyt, valahol mégis kényelmetlenül érint, hogy mennyire személyesnek érzem.

De nem rágódhatok hosszasan ezen. A nő mellett feljutunk a lépcsőn a magas kőperonra. A transzvekt kitölti a teret. A legvégétől nagyjából tíz méterre lehetünk, és látom, hogy a másik végéből is kiáll az a piramis alakú orr.

Észre se vettem, hogy a lépcső tetején megtorpantam, de Ulciscor előreösztökél.

– Arra megyünk.

Kelletlenül az egyetlen szélesre tárt ajtó felé indulok. Mögötte dús szőnyeggel borított helyiség fogad, melynek falaihoz kényelmesnek látszó karosszékeket erősítettek, a végében szekrény meg élelemmel megrakott asztal. És senki élő személy.

A transzvekt mozdulatlanul függ a levegőben, még csak nem is remeg, nem látszik semmiből, hogy a puszta akarat tartja a magasban. Mégis elbizonytalanodom.

Ulciscor bemegy előre, aztán felém fordul, széttárja két karját, és ugrál párat, hogy megnyugtasson.

Dühösen mérem végig, és belépek a szerkezetbe.

Nem süllyed lejjebb, ahogy a testsúlyommal immár nem a földre épített peronra nehézkedem. Ez is éppolyan masszív, mintha kőúton járnék.

Ulciscor kedélyesen figyeli első óvatoskodó lépésemet, aztán becsukja magunk mögött az ajtót, és ledobja magát az egyik székre. Látszólag teljességgel otthon érzi magát.

– Csak mi ketten leszünk?

A fülke meglepően nagy, mégis… A többit nem láttam emberek szállítására alkalmasnak.

– Nincs több utas, és személyzet se. A következő tizenöt órán át miénk az egész hely – mondja Ulciscor, és ellazul a székben. – Ennyi idő talán elegendő lesz, hogy minden kérdésedet megválaszoljam.

– Reméljük.

Tizenöt óra. Tizenöt óra alatt teszünk meg közel ötezer kilométert. Csak állok, és ámulok. Kissé talán rémült is vagyok. Bármennyire gyűlölöm is a Hierarchiát, hihetetlenek a vívmányaik. Itt, a szárazföldi világ szélső peremén könnyű megfeledkezni legnagyszerűbb létesítményeikről, hiszen csak a legszerényebb sikereik jutnak el idáig.

– Mennyi akaratot használ az az izé?

Semmiképpen sem ez aggaszt a legjobban, de egyelőre nem tértem teljesen magamhoz, kell egy kis idő, hogy összeszedjem magamat.

Ulciscor int, hogy helyezkedjem el a szemközti széken.

– Szerinted?

Látom a tekintetén, hogy ez is próbatétel, még ha a pillanat szülte is. Elhelyezkedem az elegáns karosszékben – évek óta nem éreztem a hátsóm alatt ennyire kényelmes bútordarabot. Álmélkodásomat igyekszem tárgyilagos helyzetfelmérésre cserélni.

Az akaratfelhasználás – cateni elnevezéssel peliphagia (bár a köznyelvben nem gyökerezett meg ez a fordulat) – alapjai meglehetősen közismertek. Az árvaházban bármelyik gyerek hibátlanul felmondhatná, hogy egy septimusnak nyolc octavus engedi át az akarata felét, hét septimus a begyűjtött akaratából átenged fele mennyiséget egy sextusnak, és így tovább a piramison felfelé: a sextusok a quintusoknak, azok a quartusoknak, majd a tertiusoknak, a dimidiusoknak, végül a princepsnek. Ahogy haladunk felfelé, egyre nő a hatalom. Az idősebb gyerekek még a mögöttes matematikát is el tudják magyarázni. Egy septimus öt ember akaratával megegyező mennyiséggel gazdálkodik: a saját octavusaiénak négy főre eső részéből és a sajátjából. Ez feleződik meg, amikor átengednek egy sextusnak. Így a sextus több mint tizennyolc ember akaratát bírja. És így tovább.

Viszont a számítások tiszta egyszerűsége itt véget is ér: ez arra elegendő, hogy az egyén testi erejét felmérjük, csakhogy ez az akarat felhasználásának csupán az alapja. A Hierarchia igazi ereje ott kezdődik, amikor tárgyakat ruháznak fel az akarattal, a hatalmuk alá vonva, azaz mentálisan irányítva azokat, ezzel megsokszorozva az erre képes használó hatékonyságát. Én egyelőre csak találgatni tudom, hogy mit jelent ez az exponenciális fokozás. A suusi tanulmányaimban csak pletykára és szubjektív megfigyelésre alapozott becslésekkel találkoztam. A Hierarchia pedig nem kifejezetten kürtöli szét a felső szintű akaratfelhasználás titkait. Az évek során valamennyire sikerült kikövetkeztetnem a módszereiket, ennek dacára máig zavaros nekem a pontos hatékonyság, és ennek az ára.

Ulciscor ezt természetesen jobban tudja nálam; ma a kérdéseivel felmérhette már ezen a területen a hiányosságaimat. Vagyis nem azt várja, hogy pontos válasszal álljak elő. Csakhogy a délelőtt hosszú órái után még most is érzem a kényszert, hogy lenyűgözzem.

– Szerintem egyetlen quintus képes lehet hajtani – mondom, és próbálom leplezni a felismerés felett érzett borzongásomat. Ötvenöt ember ereje, amely azonban a megfelelő használattal ennél sokszor többet ér.

– Komolyan? – Jókedv csillan Ulciscor szemében, de látom, hogy meg is leptem. – Tehát szerinted akár én magam is működtethetem?

– Ha épp nem enged át. – Vagyis valóban quintus. Valószínűleg. – Azokat a különálló kőcsíkokat alul minden bizonnyal átitatták hatalommal, vagyis akarat kapcsolja őket egymáshoz. Szóval nem kell az egészet megemelnie, csak a legmasszívabb részét – idézem fel magamban összeráncolt homlokkal, az összpontosítástól a földre szegezve a tekintetemet, amit egyszer olvastam a bibliothecában. Legalább fél tucat teherviselő kőgerinc van alul. – Ahhoz persze elengedhetetlen a hatalom, hogy felemelje a szerkezetet, de az előretoláshoz vagy húzáshoz megint csak átitathatja hatalommal, szóval az könnyebben menne. Gondolom, arra szolgál az az óriási kőoszlop. Horgonypontnak nevezte, igaz? – intek arrafelé, amerről jöttünk. Kezd magával ragadni a megoldandó feladat izgalma. – Vagyis igen. Akkor nem lehetne a fedélzeten, mert akarattal nem lehetséges az önhajtás, és szükség lenne speciális infrastruktúrára is, de egyébként egymagában is képes lenne mozgatni ezt az egészet.