A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Loretta Chase: A Duke in Shining Armor

Avon Books, HarperCollins Publishers, New York

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Szerkesztette: Benedek Leila

Copyright © 2017 by Loretta Chekani

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-290-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Köszönetnyilvánítás

Köszönet:

May Chennek, a szerkesztőmnek, aki képes olvasni a gondolataimban, amikor én nem, felemeli a lelkemet, és általában jobb könyvet írok, mint amire számítottam vagy reméltem;

Nancy Yostnak, az ügynökömnek, aki az ügyeimet intézi, közben inspirál, szurkol és fantasztikus ötletekkel áll elő, amelyekről azt állítom, hogy a sajátjaim;

Susan Holloway Scottnak, a másik történelembolond{1} lánynak, aki írói bizalmasom, hasonszőrű társam, és aki osztozik a fájdalmamban és a jókedvemben;

Dr. Bruce Hubbardnak, aki ismét segített eligazodni a tizenkilencedik és a huszonegyedik századi orvostudomány világa között;

Larry Abramoffnak, aki elkészítette a lábtartót, és ezzel megmentette az életemet (és valószínűleg az írói karrieremet).

Gloria Abramoffnak, aki megengedte, hogy náluk tároljam a lábtartót (és valószínűleg megmentette a házasságomat);

Cynthiának, Viviannek és Kathynek, a nővéreimnek, akik a kezdetektől fogva támogattak mind írói, mind nem írói ügyekben, és még mindig nem adták fel…

…külön köszönet Cynthiának, aki nem egy cselekménybeli problémát segített megoldani, miközben sétáltunk, mellettem áll a szerzői rendezvényeken, és mindig készen áll a bevásárlásra;

Walternek, a férjemnek, aki türelmesen ötletel velem – még ha legutóbb nem is figyeltem rá –, csodálatos helyekre visz el, és más férfias fortélyokkal megakadályozza, hogy elmeneküljek a könyv elől.

A regényben megjelenő minden hiba és helytelen döntés sajnos az én hibám.

Ajánlás

Unokatestvéremnek, Valeria Kerxhallinek, aki egy igazi hősnő bátorságával, találékonyságával, kecsességével és jó humorával nézett szembe saját életének kihívásaival.

Előszó

London

1833. június 11-én kora reggel

Ashmont hercege nem volt túl jó herceg… valójában inkább szörnyűnek mondhatnánk. Így aztán a legkevésbé sem lepődött meg senki, amikor látta, hogy hullarészegen tántorog lefelé a Crockford’s Club lépcsőjén, két legjobb barátja közül az egyik karján.

Ez utóbbi Hugh Philemon Ancaster, Ripley hetedik hercege volt. Míg a szőke Ashmontot kék szemmel és angyali külsővel áldotta meg a sors, addig Ripley sötét külsővel dicsekedhetett. Ashmonttal ellentétben ő nem tűnt álmokból és selyemszálból szőttnek, és a nők sem követték a mozdulatait azzal a holdkóros arckifejezéssel, amellyel Angyalarcú Főméltóságát.

Valaki egyszer jókedvében azt mondta, Ripley arca olyan farkaséhoz hasonlít, aki túl sok verekedésben vett részt.

Ráadásul, bár a valamivel régebbi keletű rangja egy-két fokozattal magasabbra rangsorolta Ashmontnál, Ripley annyira rúgott be, mint egy disznó. Még mindig meg tudta különböztetni a fentet a lenttől. Amikor tehát Ashmont főméltósága hajlandóságot mutatott arra, hogy az utcán lefelé, a Szent Jakab-palota irányába botorkáljon, Ripley megfordította.

– Erre – mondta. – Ott állnak a fiákerek.

– Rendben – motyogta Ashmont. – Nem hagyhatom ki az esküvőt. Ezt nem. Elvégre az enyém. Az enyém és Olympiáé. Ott kell lennem. Megígértem.

– Ott leszel – ígérte Ripley, miközben áttámogatta a barátját az utcán. Az esküvő újdonság volt számára, a menyasszony személye megdöbbentette: annyi nő közül épp Lady Olympia Hightower. Róla hitte volna el utoljára a világon, hogy feleségül megy Ashmonthoz… vagy bármelyikükhöz, ha már itt tartunk.

Nem mintha Ripley nagyon jól ismerte volna a lányt. Vagy egyáltalán ismerte volna. Bemutatták őket egymásnak, igen, évekkel ezelőtt. Azokban az időkben, amikor tekintélyes emberek még bemutatták Ripley-t és két barátját ártatlan lányoknak. De azok nem olyan lányok voltak, akikre a hercegi hármas vágyott. A tisztességesen nevelt leányok házasságra valók, és a házassággal még ráérnek… valamikor a homályos, távoli jövőben.

Úgy tűnik, a jövő megérkezett, miközben Ripley nem figyelt.

Először is Blackwood hercege, két víg cimborája közül a másik, több mint egy évvel ezelőtt feleségül vette Ripley húgát, néhány nappal azelőtt, hogy Ripley a kontinensre utazott. Most pedig Ashmont házasodik. Ripley alig néhány órával azután hallotta az örömhírt, hogy előző nap visszatért Londonba.

Nem, tegnapelőtt jött vissza, mert a mai nap már a tegnap volt. Azért jött a Crockford’sba, mert szeretett volna tisztességesen megvacsorázni, és Crockford’s Ude-ja volt a második legjobb Ripley saját szakácsa, Chardot után, aki valamikor a Csatornán való átkelés során csúnyán megfázott.

Chardot mindenhová vele tartott, mert bőségesen megfizették érte, és Ripley szerette a kényelmet. Miután gyerekkorában mindenféle észszerű ok nélkül koldusként kellett élnie, most úgy élt, mint egy király.

Ripley éppen azon tanakodott magában, hogy összességében jobb lett volna külföldön maradnia, amikor egy szűk udvarból négy férfi özönlött ki, az egyikük elég erővel csapódott Ashmontnak ahhoz, hogy kibillentse Ripley könnyű szorításából, és nekilökje egy üzlet kirakatának.

Ashmont meglepő energiával pattant vissza.

– Te ügyetlen, piszok féleszű! Meg kell házasodnom, te átkozott seggfej! – acsargott, és ököllel a fickó arcába vágott.

A férfi egyik barátja megpróbált közbeavatkozni. Ripley egy sóhajjal elkapta hátulról, a gallérjánál fogva. A fickó rátámadt, arra kényszerítve Ripley-t, hogy lecsapja, egyenesen a csatornába.

Ami ezután történt, az gyakran előfordult, ha Ashmont a közelben volt: sok mocskos beszéd és mocskos verekedés, a klubokból kirohanó, fogadásokat kiabáló férfiak, és egy-két sikoltozó nő.

Aztán vége lett. Az ellenfeleik szerteszét hevertek a járdán. Ripley nem várt addig, hogy megszámolja vagy azonosítsa őket. Összeszedte Ashmontot a korlátról, amelynek nekidőlt, és a sarokhoz masírozott vele. Jelzett, mire a sor első kocsija feléjük indult. Ripley bedobta Ashmontot a rozoga járműbe, és a kocsist az Ashmont-ház felé irányította.

A szolgák, ahogy azt megszokták, ébren várták a herceget. Felvitték a lépcsőn a hálószobájába, és mindenféle felhajtás nélkül levetkőztették és megmosdatták. Régen szolgáltak már a háznál, nagy gyakorlattal birkóztak meg uruk apró gyarlóságaival.

Miután látta, hogy Őméltóságát biztonságban ágyba dugták, Ripley távozott.

Szüksége volt egy fürdőre, egy kis szunyókálásra és egy váltás ruhára.

Néhány óra múlva esküvőre volt hivatalos.

1. fejezet

Kensington, Newland-ház

1833. június 11-én késő délelőtt

Ha a menyasszony részeg – nem is –, az csakis ünneplés miatt van.

Lady Olympia Hightower hamarosan valóra váltja a családja összes álmát. A sajátjait is, legalábbis többségében.

Ő lesz Ashmont hercegnéje.

Huszonhatodik életéve határán járva hálát adhatott a szerencsecsillagának, hogy elnyerte Anglia három leghírhedtebb korhelyének, a Főmél-tatlan-ságúak néven ismert hercegi trió egyik tagjának a szívét… a csodálatát… valamijét…

Összehúzott szemmel nézett a tükörbe.

Az aranykeretes szemüveg mögött a „képtelen eldönteni, hogy szürke, kék vagy zöld” szempárnak beletelt egy pillanatba, míg ráfókuszált arra a pompás jelenségre, ami őt jelentette. Ő volt. Mindegy.

Hétköznapi barna haja díszes oldalfürtökbe fésülve keretezte szív alakú arcát. Fejét bonyolult fonatok koronázták, amelyek tetején nagy, narancsvirágokkal díszített, rakott csipkéből készült virágcsokor díszelgett. Vert csipkefátyol omlott a csupasz vállára, le a csupacsipke ruhaujjakon át a derekáig.

Lenézett magára.

Négy berakás vonult lefelé a V alakú derékrészig. Alatta hosszú, selyembrokát szoknyák duzzadtak.

Kidobott pénz, amelyet jobban el lehetett volna költeni például arra, hogy Clarence Etonbe mehessen, vagy Andrew-nak tiszti rangot vegyenek, vagy bármire a fiúk közül valamelyiknek. Örökösén, Stephenen – Lord Ludfordon – kívül Gonerby grófjának öt fiút kellett eltartania, amire egyáltalán nem gondolt. Lányával ellentétben ő nem volt gyakorlatias.

Benne van a slamasztikában. Ami egyáltalán nem slamasztika, állítja mindenki. Hercegnének lenni nem kellemetlen.

Mindenesetre a gyakorlatiasságnak semmi köze sem volt ehhez a menyasszonyi extravaganciához. A pénzt ki kell dobni Olympiára, erre az egyetlen ruhára, mert Lavinia néni szerint ez befektetés a jövőbe.

Egy leendő hercegné nem viselhetett valami régi rongyot az esküvőjén. A menyasszonyi ruhakölteménynek drágának és divatosnak kellett lennie, bár nem kirívóan, mert egy leendő hercegné nézzen ki drágán divatosnak, de ne kirívóan tegye azt.

Az esküvő után, az már teljesen más kérdés. Egy hercegné akár az ékszeresdobozai teljes tartalmát magára aggathatja, mégsem lesz túlöltözve.

Néhány igazítással, más frizurával, több gyémánttal vagy gyönggyel, vagy akár mindkettővel, Olympia felvehetné a ruhát a következő udvari fogadáson, ahol az anyja vagy talán Lavinia néni, Newland márkinéja bemutatná a királynőnek az új Ashmont hercegnét.

Nem ez minden, ami az esküvő után történne.

Ott a nászéjszaka, amely az anyja szerint nem lesz kellemetlen, bár a részleteket illetően meglehetősen homályos volt. De a nászéjszaka után jön a házasság, évekig tartó házasság. Ashmonttal.

A leendő Ashmont hercegné felvette a brandyvel ízesített teát, amelyet Lady Newland hozott a menyasszony idegeinek megnyugtatására. A csésze üres volt.

– Eszedbe ne jusson elszökni – intette a nagynénje, amikor átadta a feljavított teát.

Még szép hogy nem jut eszébe. Ahhoz már akkor is túl késő, ha Olympia olyan lány lenne, aki bármi elől is meghátrál vagy elfut, nemhogy egy életre szóló lehetőség elől. Hat fivére volt. A második legidősebb gyermeknek lenni semmit sem számított a fiúkkal szemben. Uralni vagy uralva lenni, csak ez a két lehetőség létezett.

Néhányan azt mondták, lány létére túlságosan is parancsolgató típus, de ez nem számít majd, amikor hercegné lesz.

Lehajolt, és elővette az öltözőasztal alól a brandysüveget, amelyet Stephentől lopott el. Lecsavarta a kupakját, a szájához emelte, és belekortyolt. Saját megítélése szerint csak egy gyűszűnyit. Újra rátekerte a kupakot, a flaskát letette az öltözőasztalra, és azt mondta magának, hogy helyesen cselekszik.

Mi más választása lenne? Megalázni a vőlegényt, aki semmi olyat nem tett – legalábbis vele szemben nem –, amivel ezt kiérdemelte volna? Szégyent hozni a családjára? Szembenézni azzal, hogy a társaság kiveti magából? És mindezt miért? A gyomrában kavargó rossz érzés miatt, amely bizonyára nem volt más, mint a szokásos esküvő előtti szorongás.

Csak egy őrült menekülne el attól, hogy a királyság egyik legjóképűbb, leggazdagabb és legbefolyásosabb férfiújának menyasszonya legyen, győzködte magát. Vagyis Ashmont lehetne befolyásos, ha érdekelné, de ő…

Elvesztette a fonalat, mert valaki kopogott az ajtón.

– Kérem – szólt ki. – Imádkozom.

Ragaszkodott ahhoz, hogy egyedül lehessen. Össze kell szednie magát, és fel kell készülnie erre a hatalmas változásra az életében, mondta az anyjának és a nagynénjének. Ők egymásra néztek, aztán elmentek. Nem sokkal ezután Lavinia néni visszatért a feljavított teával.

– Tíz perc, drágám – hallatszott az anyja hangja a folyosóról.

Már csak tíz perc?

Olympia újra letekerte a flaska kupakját, és ivott még egy kortyot.

Majdnem huszonhat, emlékeztette magát. Ilyen ajánlatot soha többé nem fog kapni, soha többé. Kész csoda volt, hogy ezt megkapta. És tudta, mit tesz, amikor igent mondott.

Igaz, Lucius Wilmot Beckingham, Ashmont hatodik hercege kissé szamár volt, és olyan éretlen, hogy a kilencéves Clarence Salamon királynak tűnt mellette. És igen, magától értetődik, hogy őméltósága hűtlen lesz.

De Ashmont jóképű volt, és ha akarta, el tudott bűvölni egy lányt, márpedig Olympiát határozottan el akarta bűvölni. Úgy tűnt, kedveli, és Olympia sejtette, nagy megrázkódtatások sem várnak rá. A herceg jellemét mindenki jól ismerte, aki olvasta a divatos folyóiratok pletykarovatát.

A lényeg az volt, hogy megkérte a kezét. És Olympia kétségbeejtő helyzetben volt.

– Hercegné – mondta a tükörnek. – Gyakorlatilag megváltoztathatod a világot, vagy legalábbis annak egy részét. Ennél közelebb nem kerülhet egy nő ahhoz, hogy férfi legyen, hacsak nem lesz királynő… és nem királyné, azaz egyszerű hitves, hanem saját jogán királynő. Még akkor is… Ó, mindegy. Veled nem fog megtörténni, lányom.

Valahol Olympia fejében, vagy talán a szívében vagy a gyomrában egy gúnyos kis hang, pontosan olyan, mint az unokatestvére, Edwina hangja, azt mondta: nem lesz részed az életre szóló szerelemben. Nem jön el érted egy szőke herceg fehér lovon. Még egy szenvedélyes lord sem. Vagy egy boltos, ha már itt tartunk.

Elfojtotta a hangot, ahogyan sokszor szerette volna Edwina unokatestvérét is megfojtani.

Az az Olympia, aki hercegekről és szenvedélyes úriemberekről fantáziált, naiv teremtés volt, a feje tele regényből vett romantikus képzelgésekkel, amikor belevágott első londoni szezonjába.

Hét éven át a szezon legunalmasabb lányának választották. Hét év alatt egyetlen ajánlatot sem kapott. Vagyis egyetlen olyan ajánlatot sem, amelyet bármely épeszű fiatal hölgy, legyen bármilyen kétségbeesett is, elfogadna, vagy – ahogy egy idős udvarló esetében történt – elfogadhatna.

Így, amikor Ashmont megkérte a kezét, mit is mondhatott volna?

Mondhatott volna nemet, és akkor olyan jövővel kellett volna szembenéznie, amelyben vénkisasszonyként a fivéreitől függ, akik magukat és a saját családjukat is alig tudják eltartani. Vagy mondhatott igent, egyszerre megoldva ezzel egy sereg problémát. Ilyen egyszerű. Nem volt értelme bonyolítani a dolgot.

Ismét belekortyolt a brandybe. Majd még egyszer.

Hangosabban és türelmetlenebbül kopogtak az ajtón.

– Ez így helyes, és én megteszem – suttogta a tükörképének –, mert valakinek meg kell tennie.

Ismét ivott egy kortyot.

– Mi az ördög késlelteti? – kérdezte Ashmont.

A vendégek szorgalmasan suttogtak. A szalonban minden egyes kívülről érkező hangra fejek fordultak az ajtó felé, amelyen át a menyasszonynak kellett érkeznie.

A menyasszony azonban nem jött. Legalább fél órával túl voltak már a kijelölt időponton.

Ripley kiment, hogy megkérdezze a menyasszony édesanyját, Lady Olympia nem beteg-e. Lady Gonerby zavartnak tűnt, és csak a fejét rázta. A nővére, Lady Newland magyarázta meg a helyzetet.

– A ruhához van valami köze – mondta Ripley. – A nagynénje felment egy szobalánnyal és egy varródobozzal.

– Varródobozzal!

– Valami elszakadt, azt hiszem.

– Mi az ördögöt érdekel az engem? – morogta Ashmont. – Később úgyis letépem róla.

– Tudod, milyenek a nők – nyugtatta Ripley.

– Nem jellemző Olympiára, hogy apróságok miatt hűhót csapjon.

– Az esküvői ruha nem apróság – mondta Ripley. – Tudnod kellene. A húgomé többe került, mint a pershore-i kancacsikóm.

A húga nem volt itt. Blackwood szerint Alice elment Camberley Place-be, Ripley egyik birtokára, hogy vigyázzon a kedvenc nagynénjükre.

– Ez unalmas – jelentette ki Ashmont. – Utálom ezeket az átkozott szertartásokat.

Lord Gonerby elhagyta a szalont. Egy pillanattal később visszatért, és kedélyesen így szólt:

– Elnézést a késedelemért. Valami baj van egy problémás szegéllyel, fodorral vagy valami ilyesmivel. Küldettem pezsgőért. Nincs értelme szomjazni, amíg a varrótűk dolgoznak.

Egy pillanattal később a komornyik lépett be egy csapat inassal, akik mindannyian poharakkal teli tálcákat hoztak.

Ashmont gyors egymásutánban ivott egyet, majd még egyet és még egyet.

Ripley is ivott, de nem sokat. Részben azért, mert még nem heverte ki a mozgalmas előző estét. Biztosan öregszik, mert jólesett volna még egy vagy több óra alvás, miután a hosszan tartó szerencsejáték és ivászat után egy utcai verekedés következett, majd az a túlságosan is ismerős elfoglaltság, hogy Ashmontot kimentse a közelharcból, hazavigye és ágyba dugja.

A másik ok, amiért tartózkodott az italtól, az a munka volt, amelyet vállalt.

Előző este a Crockford’sban Ashmont megkérte – vagy inkább ragaszkodott hozzá –, hogy két barátja közül az egyik felügyelje a mai napot.

– Egyikőtöknek gondoskodnia kell arról, hogy időben odaérjek a gyűrűvel – mondta. – Meg az engedéllyel és ilyesmikkel. Mindenki azt hiszi, hogy el fogom szúrni. De nem fogom.

– Én már végigcsináltam egy esküvőt – közölte Blackwood. – A sajátomat. Ezúttal szeretném, ha gondtalanul nézhetném.

Miután így Ripley-re hárította a feladatot, Blackwood mosolyogva búcsút intett nekik, és azt javasolta, menjenek haza, és aludjanak kicsit.

Ha többet is tudott Ashmont sürgető vágyáról, hogy bilincsbe verjék, Blackwood nem mondta. Nem mintha lett volna ideje bármit is mondani. Előző este Ashmont beszélt, és a meséje teljesen elképesztette Ripley-t.

Először is, Ashmont tisztességesen szerezte a jegyesét a szokásos udvarlás és kérés módján. Más szóval a menyasszony nem volt terhes. Másodszor, és ez ugyanilyen elképesztő volt, Ashmont egy vonzó, partiképes és épeszű lányt vett rá, hogy elfogadja a lánykérését. Ripley nagy összegben fogadott volna arra, hogy egész Angliában nem létezik olyan előkelő neveltetésű leány, aki eléggé kétségbeesett lenne ahhoz, hogy Ashmontot elfogadja… vagy akinek a családja hagyná, hogy a férfi külseje és varázsa felülkerekedjen a lány eszén.

Ahogy Ashmont ritkán küldött leveleiben dicsekedett, Almack’s háziasszonyai kitiltották őt a bálokról, a király tudatta őméltóságával, hogy nem látják szívesen a királyi fogadásokon, és a londoni háziasszonyok többsége kihúzta őt a meghívottak listájáról. Egy jóképű, fizetőképes hercegtől az efféle teljesítményekhez kellett némi munka.

Úgy tűnt azonban, hogy Ashmont és Lady Olympia útjai néhány hete keresztezték egymást a Clarendon Hotel közelében. Valakinek a rossztermészetű kutyája, aki azonnal ellenszenvesnek találta őméltóságát, megpróbálta letépni a csizmáját. Ashmont, aki, mint általában, jó hangulatban volt, megbotlott, amikor megpróbálta lerázni a kutyát, és majdnem az utcára zuhant… egyenesen egy közeledő bérkocsi útjába, amely nagy sebességgel haladt, mint ahogy ezek a kocsik szoktak.

– De egyszer csak megjelent az esernyőfogantyú – mesélte Ripley-nek. – A karomba akaszkodott és visszarántott. Egy pillanat múlva visszabotladoztam a járdára, és próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat. Eközben a kutya őrülten ugatott. A lány rászólt, hogy „Pszt!”, vagy valami ilyesmi, és az esernyőt lekoppantotta a járdára, ezúttal hegyével lefelé. És tudod, a kutya elhallgatott, és a farkát behúzva eliszkolt! – Ashmont felnevetett az emléken. – És a lány megkérdezte: „Jól van, herceg úr?” A szobalánya pedig motyogott valamit, kétségtelenül megpróbálta távol tartani tőlem a hölgyét. Azt hittem, jól vagyok, de Olympia lenézett, és közölte, hogy a csizmám csúnyán elszakadt. Lenéztem. Úgy is volt. Azt mondta, nem járkálhatok így Londonban, csak az ég tudja, mi kerülhet a csizmába és a lábamra. És aztán még hozzátette: „A kocsim mindjárt itt lesz. Hazavisszük.” Amit meg is tett, bár a szobalánya cseppet sem örült neki. A kocsis és az inas sem, de nem tehettek semmit. Lady Olympia Hightower! El tudod ezt hinni? Én nem tudtam. Hányszor láttuk már őt ezen vagy azon az estélyen?

Számtalanszor, gondolta Ripley. Magas lány, szemüveges, de nem csúnya. Jó alakú. Nem, inkább nagyon jó alakú. Előkelő neveltetésű, nagyon jó családból származik, és állítólag könyvmoly. Akár a MÉREG feliratot is felragaszthatták volna a szép keblére, koponyával és keresztcsontokkal.

– Kedves volt – mondta Ashmont. – Egyáltalán nem olyan nyálas, szentimentális lányos módon, hanem nagyon is tárgyilagosan és nyugodtan, inkább úgy, mint egy cimbora. És meg kell mondanom, nagyon megtetszett. És hasztalan volt, hogy amikor később Fred bácsinak említettem, azt mondta, hogy nem vagyok hozzá méltó, vagy nem érek fel az ő értelmi szintjére, és hasonló sértéseket. „Ez csak rajta múlik, nem igaz?”, mondtam neki. Aztán udvarolni kezdtem. Elmondhatom, hogy nehéz munka volt. De végül igent mondott, nem igaz? És Lord Fred ugyancsak elámult, amikor elmondtam neki. Még meg is veregette a vállamat, és azt mondta: „Szóval mégiscsak képes voltál rá.”

Ashmont el volt ragadtatva, hogy most az egyszer túljárhatott manipulatív nagybátyja eszén. Ripley viszont úgy vélte, hogy Lord Frederick Beckingham meglátta a lehetőséget, és a legtöbbet hozta ki belőle. Ha azt mondták Ashmontnak, hogy valamit nem kaphat vagy nem tehet meg, az biztos módja volt annak, hogy rávegyék, hogy megtegye.

Végül is nem számított, amíg Ashmont elégedett volt, és a lány tudta, mire vállalkozik. Amit tudnia kellett, ha olyan intelligens volt, mint hitték.

A gond az volt, hogy az esküvő nem olyan simán zajlott, ahogy kellett volna, Ashmont unta a várakozást, és egy unatkozó Ashmont veszélyes dolog volt.

Ripley a sógorára pillantott. Blackwood, aki Ripley-hez hasonlóan sötét hajú volt, de karcsúbb és sokkal jobbképű, kérdőn felvonta az egyik szemöldökét. Ripley vállat vont.

Blackwood komótosan odaballagott hozzájuk.

– Nem értem, mi ez a felhajtás egy szegély miatt – morogta Ashmont. – Az alul van, ugye? Hát akkor…

– Ha megbotlik benne, és orra esik…

– Majd én elkapom – mondta Ashmont.

Ripley Blackwoodra nézett. Majd mindketten Ashmontra. Kétségkívül virágos hangulatban volt. Minden erejével azon igyekezett, hogy egyenesen álljon.

Ha a menyasszony nem jelenik meg hamarosan, két dolog történhet. A legjobb esetben a vőlegény eszméletlenségbe süllyed, és cseppet sem méltóságteljesen elterül a padlón. Legrosszabb esetben összeverekszik valakivel.

– Elég ebből – jelentette ki Ashmont. – Érte megyek.

Az ajtó felé indult, és megbotlott. Blackwood a vállánál fogva elkapta.

– Jó ötlet – mondta. – Nincs értelme itt ácsorogni.

Elkapta Ripley tekintetét. Ripley megfogta Ashmont másik vállát, és kikísérték barátjukat a szalonból.

Mivel a vendégek mind a pezsgőstálcák körül tolongtak, a folyosón csak szolgákkal találkoztak.

– Hová? – Blackwood kérdezte.

– A földszintre – mondta Ripley.

– Ne oda – szólt közbe Ashmont. – Olympia az emeleten van. Ott – mutatta bizonytalan kacskaringókat rajzolva a levegőbe.

– Balszerencse – mondta Ripley. – Balszerencsét jelent, ha az esküvő előtt látod a menyasszonyt.

– Azt hittem, hogy az esküvőn látom – motyogta Ashmont.

A lépcső felé vezették, majd, nem könnyen, lefelé.

– Erre – terelgette Ripley.

Bár járt már a Newland-házban, az már régen volt. Nem volt biztos benne, mit talál a földszinten. Egy ilyen régi házban reggeliző- vagy étkezőszobára és esetleg könyvtárra számított. Nem mintha bármit is jelentett volna, hogy milyen típusú szobáról van szó.

El kellett távolítaniuk Ashmontot az ital közeléből, valamint bárkitől, akivel esetleg összeverekedhetne, ami többé-kevésbé mindenkit jelentett.

Blackwooddal együtt egy, a főlépcsőtől biztonságos távolságban lévő ajtó felé terelték a barátjukat. Ripley kinyitotta az ajtót.

Az első dolog, amit meglátott, mérföldnyi fehérség volt, ami felhőként úszott be abba a helyiségbe, amelyről Ripley homályosan úgy tudta, hogy a könyvtár. De a felhő nem viselt fehér szaténpapucsot és hímzett harisnyát, és nem állt könyvtári létrán.

– Hoppá! – mondta Blackwood.

– A fenébe, Olympia – szitkozódott Ashmont. – Mi az ördögöt művelsz?

Megpróbált kiszabadulni a barátai markából.

– Vigyük ki innen – mondta

– Nem, ne, a fene vigyen el! – csattant fel Ashmont. – Beszélnem kell vele. Ezt nem szabad elrontani.

Jelenlegi állapotában pontosan ezt tette.

Ripley „Most mit tegyünk?”-pillantást vetett Blackwoodra.

– Balszerencse – mondta Blackwood is Ashmontnak. – Balszerencsét jelent, ha az esküvő előtt látod a menyasszonyt.

– Téged bízott meg az esküvő részleteivel. Csinálj valamit! – szólt oda a válla fölött Ripley-nek, miközben visszahúzta a tiltakozó Ashmontot a folyosóra.

– A gyűrű rendben – mondta Ripley. – Az engedély megvan. Készpénz, ahol szükséges. De a menyasszony nem az én felelősségem.

– Csinálj valamit! – ismételte Blackwood.

Ripley ismét kinyitotta az ajtót.

A közeli könyvtári létrán senki sem állt. Egy hang vonta magára a figyelmét az ablak felől, odapillantott. Valami fehér izgett-mozgott. Ashmont jövendőbelije az ablak reteszével küszködött.

Ripley néhány könnyed lépéssel átkelt a szobán.

– Érdekes – szólította meg. – Nem egy esküvőn kellene lennie?

– Igen, tudom – mondta a lány. – Segíthetne a piruló menyasszonynak. Beragadt a retesz.

A férfi megérezte a brandy virágillattal keveredő illatát.

Bár az agya most nem fogott igazán, elég könnyen össze tudta foglalni a helyzetet: részeg menyasszony az ablaknál, azzal a céllal, hogy kijusson.

Volt itt egy kis gond.

– Miért? – kérdezte.

– Honnan tudjam, miért ragadt be? – kérdezte a lány. – Úgy nézek ki, mint egy vízvezeték-szerelő? Vagy hogyishívják. Üveges. – Bólintott. – Ablakos.

– Mivel nem vagyok ablakos, lehet, hogy nem vagyok alkalmas arra, hogy ilyesmiben segítsek – jegyezte meg Ripley.

– Emelkedjen önmaga fölé – mondta a lány. – Bajba jutott hölgy vagyok. És ön… – A lány Ripley felé fordította a fejét, hogy ránézzen. A nyakkendője csomóját bámulta, amely nagyjából szemmagasságban volt. Aztán a szeme összeszűkült, és a tekintete feljebb vándorolt.

Szürke szeme vörös volt a szemüveg mögött.

Sírt.

Nyilván Ashmont mondott vagy tett valamit, ami felzaklatta. Ebben nem volt semmi újdonság. Barátja nyelve gyakran jóval az agya előtt járt. Nem mintha bármelyikük is meg lett volna áldva a tapintat adományával.

– Az ördögbe! – bukott ki a lányból. – Ön? Visszajött?

– Ó, hát észrevette!

Furcsán elégedettnek érezte magát. De a pezsgőnek általában ilyen hatása volt, még kis adagokban is.

– Több mint két méter magas – mondta a lány a fejét hátrahajtva. – Itt áll közvetlenül előttem. Rövidlátó vagyok, nem vak. Még a szemüvegem nélkül is aligha tudnám eltéveszteni önt, sőt távolabbról… még távolabbról sem. Nem is bánnám, ha távolabb lenne… Menjen innen! – intett a lány. – Csak egy kis levegőt akarok szívni. A… ööö… Kensington Gardensben.

– Menyasszonyi ruhában? – érdeklődött Ripley.

– Nem vehetem le, aztán újra fel, mintha csak köpeny lenne. – A lány azzal a rendkívüli türelemmel beszélt, amelyet általában a lassú felfogású gyerekeknél szoktak alkalmazni. – Bonyolult.

– Esik az eső – mondta Ripley hasonló türelemmel.

Olympia az ablak felé fordult, és kikukucskált. Az esőcseppek tekervényes csíkokat húztak az üvegen.

A lány egy fenséges kézmozdulattal elbocsátotta.

– Felejtse el… ha már minden apróság miatt okvetetlenkedik.

Visszafordult a reteszhez, és újra megpróbálta elhúzni. A zár ezúttal megadta magát.

A lány kinyitotta az ablakot.

– Adieu – intett búcsút.

Azzal szatén- és csipkesuhogás közepette kimászott.

Ripley egy pillanatig csak állt, és tanakodott.

A lány menni akart, ő pedig tisztességtelennek tartotta, hogy akaratuk ellenére tartsa fogva a nőket.

Visszamehetne, és szólhatna Ashmontnak, hogy szökik a menyasszonya.

Visszamehetne, és elmondhatná valamelyik férfinak a lány családjából.

Olympia nem az ő gondja.

Hanem Ashmonté.

Igaz, Ashmont őt bízta meg az esküvővel. Igaz, Ashmont szokatlanul aggódott, hogy minden rendben legyen. És igaz, hogy megígérte neki, gondoskodik a dolgokról: fogja a gyűrűt, szükség esetén aprópénzt ad, gondoskodik róla, hogy Ashmont megtegye, amit tennie kell.

A menyasszony visszaszerzése nem szerepelt a megállapodásban.

Nem neki kell visszahoznia.

Csak mert részeg volt és sírt…

– A fenébe! – szitkozódott.

Kimászott az ablakon.

Ripley egy pillanattal azelőtt vette észre a fehér szatén- és csipkefelhőt, hogy eltűnt volna egy magas bokrokkal és fákkal övezett ligetben.

Meggyorsította a lépteit, és közben felpillantott a ház ablakaira. Nem látta jelét, hogy bárki is kinézett volna. A násznép a ház másik oldalán gyűlt össze. Jó volt ez így. Ha gyorsan visszahozza a lányt, elsimíthatják a dolgokat, és senki sem tud meg semmit.

Körülnézve nem látta a kertészeket. A kinti szolgák bizonyára a társaikkal mulatoznak, vagy menedékbe húzódtak az eső elől.

Ripley tudta, hogy esik az eső, de mindezt csak háttérként érzékelte. Miközben tudatában volt, ahogy az esőcseppek a leveleken, a füvön és a gyalogösvényeken kopognak, a menyasszonyra koncentrált, aki igencsak tempósan haladt, tekintve a mérföldnyi szatént és csipkét, a puffos ruhaujjakat és minden mást.

Nem kiabált, mert a lány még nem futott, legalábbis nyíltan nem, és nem akarta megijeszteni, hogy menekülőre fogja, vagy valami még nevetségesebb dolgot tegyen, bár pillanatnyilag elképzelni sem tudta, mi lehetne az.

A lány nem sportos teljesítményhez volt öltözve – nem mintha a nők valaha is sportos ruhát vettek volna fel –, és a hely egyfajta akadálypálya volt. A Newland-ház kertje sűrűn beültetett és beállt park volt. A fák némelyike már Anna királynőnek is árnyat adott. A csúszós talajon, ebben a ruhában, és több mint kicsit ittasan a menyasszony könnyen beleakadhatott a bokrokba, vagy megbotolhatott a szoknyájában vagy a saját lábában.

Mindenesetre folyamatosan haladt előre.

Ripley elég közel volt ahhoz, hogy lássa, amint a lány lába kicsúszik alóla, és a karja cséphadaróként jár, miközben az egyensúlyért küzd. Csak egy pillanattal késett el ahhoz, hogy elkapja, mielőtt a lány elvesztette volna a küzdelmet és a földre zuhant.

Ripley megragadta a hóna alatt, és felrántotta.

A lány vadul tekergett. Ripley a több ezer réteg ruhán és alsóneműn keresztül is érezte, ahogy a feneke az ágyékához nyomódik, ami egy pillanatra elterelte a figyelmét.

Férfi volt. Kivételes fenék, volt az első gondolata.

Felejtsd el, intette magát. Végezd el a munkát, és vidd vissza a lányt.

– Elnézését kérem – szólalt meg. – Hibát követtem el? Inkább azt szerette volna, ha hagyom a sárban feküdni?

– Tönkreteszi a ruhaujjamat!

Az eső a fejét verte.

A kalapja a házban maradt. Meztelennek érezte magát nélküle. Meztelenebbnek, mintha valóban ruhátlanul állt volna ott.

Ráadásul csurom víz volt.

Elengedte a lányt.

– Már így is tönkretette a ruháját – mondta. – Sárcsíkok és fűfoltok vannak a hátán. Úgy néz ki, mintha a bozótosban hancúroztak volna a szeretőjével. Legalább lesz egy kis izgalom a vendégek körében. Ashmontot biztosan felizgatja. És mivel közel-távol én vagyok az egyetlen hímnemű egyed, engem fog kihívni. Akkor majd ápolhatom a párbajban szerzett sebeit. Megint.

– Húzzon be neki egyet – javasolta a lány. – Vissza fog ütni. Akkor nem hívhatja ki önt, mivel nem ő a sértett fél.

A hosszú fátyol nedvesen tapadt a lány fejére és a vállára. Oldalfürtjei kibomlottak, és a fejdísz oldalra csúszott.

Az arca megrándult, és Ripley azt hitte, mindjárt sírva fakad, de a lány összeszorította a száját, és felszegte a fejét.

– Most már elmehet – mondta. – Teljesen jól vagyok. Csak egy pillanatra szeretnék… ööö… imádkozni… ebből az… ünnepélyes alkalomból, amely örökre megváltoztatja és jobbá teszi az életemet. Szóval… au revoir.

Ripley hátranézett a ház felé.

Mit tett Ashmont? Mennyire rossz vagy ostoba dolgot? Talán jobb lenne hagyni, hogy a lány menjen, ahová akar?

Nem, ez nem volt része a megállapodásnak. Nem Ripley dolga volt, hogy gondolkodjon. Az ő feladata az, hogy gondoskodjon arról, hogy a barátja esküvője zökkenőmentesen menjen. Ez azt jelentette, hogy vissza kell vinnie a menyasszonyt.

Ripley visszafordult a lány felé, még időben ahhoz, hogy lássa, amint tovarobog egy ösvényen, egyenesen a sűrű rododendronbokrok közé. A bokrok egy pillanat alatt eltakarták a szem elől, kivéve egy fehér pöttyöt itt-ott.

Olympia megvárta, amíg Ripley hátat fordít neki, vagyis elfordítja a fejét, és elmenekült.

Ez… vállalkozó szellemre vallott.

Ripley ennek ellenére sem hagyhatta, hogy vidáman továbbmenjen.

Ha a lány nem akarja Ashmontot, személyesen kellett megküzdenie vele.

Miután volt idejük kijózanodni.

Ripley a lány után indult.

Bár a násznép és a vendégek a pezsgő közelében, a ház nyugati frontján gyülekeztek, a menyasszony legidősebb fivére, Lord Ludford a húgát kereste.

A Newland-ház a tizenhetedik század elején épült, és azóta kibővítették, korszerűsítették. A bonyolult folyosórendszerű épület a hozzá tartozó földterület jó részét elfoglalta. A családok közel álltak egymáshoz, a hölgyek testvérek voltak. Számos utódjuk szabadon átszaladgált egymáshoz, és mindenki olyan könnyedséggel mozgott mindenütt, mintha otthon lenne. Mivel Ashmont türelmetlenül várta az esküvőt, és a Gonerby-ház éppen felújítás alatt állt, a hölgyek beleegyeztek, hogy itt tartsák az esküvőt.

Ludford gyanította, hogy attól tartottak, ha Ashmont túl sokáig vár, meggondolja magát. Személy szerint Ludford ezt jobban szerette volna. Méltatlannak tartotta Ashmontot Olympiához. Ha a húga elszökne, Ludford nem hibáztatná érte. Épp ellenkezőleg, ez bölcs döntésnek tűnt számára. Ugyanakkor aggasztónak is. Az Olympiához hasonló tiszteletreméltó lányok nem mehettek el otthonról egyedül. Szörnyű dolgok történhettek velük.

Ludford inkább abban reménykedett, hogy húga a házban bujkál.

Olympiának, aki néha heteket töltött itt a lány unokatestvéreivel, számos titkos helye volt, ahová visszavonult, hogy tanulmányozza az egyik vagy másik ősi kötetet, vagy memorizálja a könyvárusok katalógusait. Ludford feltételezte, hogy ma is ezt tette, bár fogalma sem volt, miért.

Az apjához hasonlóan Ludford sem volt bonyolult elme. Amikor észrevette, hogy eltűnt a flaskája, azonnal a fiatalabb testvéreire gyanakodott.

A vallomás kicsikarásához gyakran elég volt annyi, hogy alaposan megrázza őket, hogy a foguk is összekoccanjon. De ezúttal igazán zavartnak tűntek. A kis Clarence mintha tudott vagy sejtett volna valamit, de bármi is volt az, nem akarta elmondani, és ő is olyan makacs volt, mint Olympia.

Ludford most felment, a gyerekszobába, ahová Clarence-t néhány törött pezsgőspohárral végződő játék után száműzték. Andrew-t, a bűntársát, elválasztották tőle, hogy a tanteremben sínylődjön.

Ludford kinyitotta a gyerekszoba ajtaját.

– Tudsz valamit, kölyök – kezdte –, és jobb, ha bevallod, különben…

Elhallgatott, mert Clarence elfordult az ablaktól, amin eddig kinézett, és az arca vörös volt.

Igen, meg kellene ijednie, amikor Ludford így ráront. Ez a lényeg. De Clarence úgy ugrott el az ablaktól, mintha kigyulladt volna.

– Nem! – kiáltotta. – Nem vallom be! És nem is kényszeríthetsz rá!

Ludford még időben ért az ablakhoz ahhoz, hogy megpillanthassa a bokrok közt megvillanó fehérséget, és Ripley herceget, aki nem épp futva, de nem is a szokásos lusta tempójában közeledett felé.

Ludford kirohant a gyerekszobából.

Egy holdfényes éjszakán Ripley szívesen kergetett volna egy vidám özvegyet a kerti ösvény kanyargós útjain, ahol a magas bokrok még kihívóbbá tették a fogócskát.

De ez nem holdfényes éjszaka volt, és Lady Olympia Hightower sem volt vidám özvegyasszony.

A fehér villanások egyenletesen és meglepő gyorsasággal haladtak előtte a távolban.

Ahogy újabb ösvényre fordult rá, a fehér villanások teljesen eltűntek. Aztán a kopogó esőben halk csilingelést hallott. Továbbment, és a bokrok sűrűjében egy kis tisztás nyílt, amely egy magas falba épített vaskapuhoz vezetett.

Egy kapuhoz, amelyet a lány megpróbált kinyitni.

Néhány tocsogó lépéssel odaért hozzá.

A lány szünetet tartott a munkájában, és a válla fölött Ripley-re nézett.

– Ó, ön az. – A lány zihált az erőfeszítéstől, a keble hevesen emelkedett és süllyedt. – Ez az átkozott dolog zárva van.

– Persze hogy zárva van – mondta Ripley. – Nem engedhetjük, hogy a csőcselék a kertben mászkáljon, és elorozza a rododendronokat.

– Ne törődjön a rododendronokkal! Hogy lehet innen kijutni?

– Talán sehogy – mondta Ripley.

A lány a fejét rázta.

– Akkor más kiutat kell keresnünk.

– Keresnünk? Nekünk? – kérdezte Ripley. – Nem. Ön és én nem vagyunk mi.

A lány ekkor megmerevedett, a szeme tágra nyílt.

Ripley is hallotta.

Hangokat, amelyek abból az irányból jöttek, ahonnan ő is érkezett.

– Ne törődjön vele – mondta a lány. – Túl késő. Át kell segítenie a falon.

– Nem – tiltakozott Ripley. – Nem tehetem.

– De igen, megteheti – erősködött a lány. – Itt van, és mi más dolga lenne? Egyszer az életben legyen a hasznomra, és segítsen át a falon. Most – dobbantott. – Most rögtön!

Frizurájának egy része kibomlott, és nedves, barna hajszálak tapadtak az arcára. A feje tetején lévő valami oldalra csúszott, és kóbor rododendronlevelek, száraz virágok szorultak az almavirágok közé. A fátyla a nyaka körül kígyózott. Keskeny orrának hegyén koszfolt díszlett.

– A falon túlra – mondta Ripley az időt húzva.

– Igen, igen. Ebben a ruhában… és főleg ebben a cipőben nem tudok rendesen felmászni a borostyánon. Siessen! Nem hallja őket?

Ripley próbált valami késleltetési taktikát kitalálni, de az agya csak lassan kapcsolt. Aztán kiáltások zűrzavarát hallotta, és erről csaholó kutyák és dühös csőcselék jutott eszébe. Ebben a pillanatban valami megmozdult az elméjében.

Ripley és két bűntársa etoni koruk óta kerülték a hatóságokat, a felbőszült farmerekkel, lelkészekkel, kereskedőkkel és általában mindenféle tiszteletreméltó emberrel együtt, nem is beszélve a stricikről, zsebtolvajokról, csalókról és más, nem annyira tiszteletreméltó emberekről.

– Siessen! – sürgette a lány.

Ripley összefűzte az ujjait és lehajolt. A lány egyik sáros, csúszós lábát a férfi kezébe tette, egyik koszos kezét a falnak támasztotta egyensúlyozás gyanánt, és fellépett a tenyerébe. Aztán olyan könnyedséggel, ami meglepte volna a férfit, ha ekkor még képes lett volna további meglepődésre, felmászott a vállára, és felnyúlt.

Legalábbis Ripley feltételezte, hogy ezt teszi.

A látvány, amelyben, ha rövid időre is, részesült, remek volt: egy harisnyás láb és harisnyatartó. Aztán fehér szatén és alsószoknya, valamint egy nő illata töltötte be a világot a feje körül. Alig maradt annyi lélekjelenléte, hogy megragadja a lány bokáját, hogy stabilan tartsa.

– Fel – mondta a lány. – Még mindig túl magasan van ahhoz, hogy elérjem. Fel, magasabbra! Gyorsan!

A hangok közeledtek.

Ripley megragadta a lány lábát, és felfelé lökte, a feje fölé. Érezte, ahogy a lány súlya hirtelen megszűnik, ahogy a fal tetején megtalálta a fogást. Látta a lány hátsó lábszárát, ahogy felkapaszkodott a fal tetejére, és ülő helyzetbe került. Egy pillanattal később eltűnt a szeme elől.

A hangok már nagyon közel voltak.

Ahogy az imént nem állt neki gondolkodni, most sem tette. Ahogy a lány eltűnt a falon túl, Ripley megragadott egy borostyánköteget, és felmászott rajta.

Jobbra, majd balra nézett.

A fehér szaténból és csipkéből álló felhő gyorsan haladt a Horton Streeten.

Ripley utánarohant.

2. fejezet

Ripley a Kensington High Streeten érte utol a menyasszonyt, aki lassított a tempóján, de nem állt meg.

– Fiáker – mondta, és az előttük lévő bérkocsiállomás felé biccentett. – Van pénze?

– Először a falon segítsem át – panaszolta Ripley. – Most meg adjak pénz.

– Megint a régi nóta – mondta a lány. – Még mindig. Újra.

– Igen. Mert…

– Nekem – kezdte Olympia megnyomva minden szótagot. – Pénzre. Van. Szükségem. Pénzre. A fiákerre.

A járművek felé intett.

– Ide! – kiáltotta.

A sorban első bérkocsi hajtója érdeklődve nézett rá, de semmi jelét nem adta, hogy mozdulni akarna.

Miért is tette volna? A lány úgy festett, mint aki Bedlamból szökött.

Nem mintha Ripley maga többnek tűnt volna, mint kicsit különcnek, kalap, kesztyű és sétapálca nélkül.

Ennek ellenére herceg volt, és Anglia egyik leghírhedtebb és legkönnyebben felismerhető nemese.

Ráadásul itt volt, ahogy a lány mondta. Ashmontnak kellett volna itt lennie, de nem volt, és valakinek vigyáznia kellett a lányra. Egy előkelő neveltetésű fiatal hölgyet nem hagy az ember egyedül kóborolni, különösen nem egy olyan fiatal hölgyet, aki az egyik ostoba barátjához tartozik, aki nem tudta megtartani.

Szép és jó volt vadnak és vakmerőnek lenni, és nem törődni a társasággal. De ha egy férfi megkérte egy lány kezét, nem lett volna szabad okot adnia neki arra, hogy ne jelenjen meg a menyegzőn.

Átkozott gondatlanság, az volt. De Ashmont el van kényeztetve, ez a baj. Sohasem kellett megerőltetnie magát a nőkkel.

Már régen ideje volt, hogy elkezdje.

Ripley megfogta a lány vállát.

– Álljunk meg és gondolkodjunk.

– Gondolkodom – mondta a lány. – Épp arra gondolok, hol van az az átkozott bérkocsi? Miért nem jön?

– Gondolkodjunk el azon, hogy néz ki – mondta Ripley. – Tudja. Menyasszonyi ruha. Fátyol meg minden. Furcsa benyomást kelt, nem gondolja?

– Nem érdekel – jelentette ki a lány.

– Esküdni mertem volna rá. De próbáljunk meg nyugodtabbnak és épelméjűnek tűnni.

– Én eszemnél vagyok. – A lány ökölbe szorította a kezét. – És teljesen nyugodt.

– Helyes. Nagyon jó. Most pedig vegyük át lépésről lépésre. Hová akar menni?

– El innen – intett lendületesen a lány

– El innen – ismételte Ripley.

A lány bólintott, és a haj- és csipkekupac meg miegymás még jobban oldalra csúszott a fején.

– Rendben – mondta Ripley. – Kezdetnek megteszi.

Egyszerűen mindkettőjük helyett neki kell gondolkodnia, ami ijesztő kilátás volt. Nem szeretett önállóan gondolkodni.

Felemelte a kezét és intett.

Az első hintó kiállt a sorból, és feléjük indult, miközben a lány szinte táncolt a türelmetlenségtől.

Amikor a jármű melléjük ért, Ripley kinyitotta az ajtót.

Ahogy a lány felmászott a lépcsőre, elvesztette az egyensúlyát, és hátrafelé billent.

Ripley könnyen meglökte hátulról, és a lány a kocsi padlóján lévő szalmába borult. Ripley végignézte, ahogy a lány feltápászkodik – egy lebilincselő pillanatig a feneke égnek állt –, és lerogy az ülésre. A lány kisimította a szoknyáját, megigazította a szemüvegét, és Ripley-re meredt.

Ez valamiért felvidította a férfit.

– Hová, naccságos úr? – kérdezte a kocsis.

– Főméltóságú – javította ki a lány. – Nem ismeri fel, hogy ez több a szokásos nagyúri arroganciánál? Nem nyilvánvaló, hogy herceggel áll szemben?

Ripley hangulata tovább javult.

Ha a kocsis hallotta is a lányt, nem adta jelét.

– Battersea-híd – mondta Ripley, és beszállt a kocsiba.

A híd messze délre feküdt. Ez időt adott neki, hogy eldöntse, mit akar tenni. De nem volt túl messze ahhoz, hogy ne tudná észszerű időn belül visszavinni a lányt, ha úgy dönt.

A hídnak megvolt az az előnye, hogy a barátai nem itt fogják először keresni.

– Vagy valami konkrét „el innen” helyre gondolt? – kérdezte.

– Ne beszéljen – szólt rá a lány. – Gondolkodom.

A kocsi dübörögve elindult.

– Furcsa – jegyezte meg Ripley. – Noha a kommunikációnk rövid volt, de amennyire én látom, a gondolkodás és ön két különböző ország, amelyek háborúban állnak egymással.

A lány megrázta a fejét, és az ujjával megfenyegette a férfit, pont úgy, ahogy a részegek szokták.

– Ez nem fog megakadályozni abban, hogy beszéljek – közölte vele Ripley. – Ha már gondolkodnia kell, talán lenne olyan jó, hogy a magyarázaton gondolkodna.

– Mit magyarázzak meg?

Ripley a lány koszos menyasszonyi ruhájára és a kocsi mocskos belsejére mutatott.

– Ezt. A szökést. Mert még mindig eléggé zavarban vagyok, és egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy ez a legjobb ötlet. Azon tanakodom, szóljak-e a kocsisnak, hogy vigyen vissza minket.

– Ne! – tiltakozott a lány.

– De bizonyára megérti, mennyire csábító az ötlet.

– Nem – mondta a lány.

– A helyzet a következő – kezdte Ripley. – Hiszi vagy sem, elég nehéz reggelem volt.

– Önnek!

– Igen. Nem úgy alakult, ahogy kellett volna.

– Üdv a klubban.

– Tudja, nem számítottam arra, hogy csigatempóban fogok utazni egy lepukkant fiákerben a Battersea-híd felé – mondta Ripley. – Vagy bármilyen híd felé. Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy nem egy részeg menyasszonynak kellett volna segítenem, aki az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy megszökik az esküvőjéről.

– Nem vagyok részeg – jelentette ki a lány. – És nem ön az egyetlen, akinek nehéz reggele volt. Ha nem akar segíteni, nyugodtan megállíthatja a kocsit, és leszállhat.

– Szép lenne, de nem tehetem – mondta Ripley. – Én vagyok a… az a valami. A vőlegény különleges megbízottja. Vagy az őrzője. Amennyire tudom, én vagyok a koszorúslány. A lényeg az, hogy Ashmont bízott meg a feladattal, és talán vállalnia kell a kockázatot, hogy elrontom. Egy dolgot azonban tudok, nem hagyhatom, hogy egyedül kódorogjon. Ha megtehetném, vissza kellett volna mennem a kalapomért. Vagy mégsem. Talán egyszerűen visszamentem volna, és önt másra bízhattam volna. De nem tehettem, mert, mint ahogy mondtam is, ez a dolgom. Semmi értelme odavinni a gyűrűt, az engedélyt, a pénzt és a többit, amikor a menyasszony már elment, ki tudja, hová.

A lány tekintete a férfi fejére tévedt.

– Vizes a haja.

Ripley-nek a szeme sem rebben. Hozzászokott már a részegek logikátlanságához.

– Minden vizes – mondta.

– Igen – helyeselt a lány.

– Ne aggódjon – nyugtatta meg Ripley. – Nem fogok elolvadni.

– Ez nem olyasmi, ami miatt aggódnék. A helyzet az… – A lány egy pillanatra lehunyta a szemét, de a gondolatmenet követése túl sok lehetett neki, mert újra kinyitotta, és így szólt: – Amikor kitesz a hídnál…

– Egy másik férfi, aki békés esküvői ceremóniára, jó pezsgőre és finom esküvői reggelire számított…. Newlandéknek kiváló szakácsuk van – mondta a férfi.

A lány hidegen nézett rá.

– Az a férfi – folytatta Ripley –, aki lemaradt a várva várt lakomáról, és meglehetősen keveset aludt… az a férfi talán kísértésbe esne, hogy lehajítsa önt a hídról. Bele a folyóba. De én…

– Igen, ön a koszorúslány.

– Szinte sose szoktam nőket vízbe fojtani, csak ezt akartam mondani.

– Csónakkal megyek – közölte a lány olyan hangon, mintha valami rendeletet vagy halálos ítéletet mondana ki. – Delia nénihez. Twickenhambe.

Ripley pislogott.

– Figyelemre méltó. Van terve.

– Igen. Csak az ön lelkesítő társaságának szellemi ösztönzésére volt szükségem.

– Van rá esély, hogy arra ösztönözzem, hogy elárulja, pontosan mi elől szökik? – kérdezte Ripley. – Vagy ami még jobb lenne, van rá esély, hogy jó kislány módjára meggondolja magát és visszaforduljon? Van esély bármi olyasmire, ami… tudja, az észszerűség határát súrolja?

– A kocka el van vetve – felelte a lány a halálos ítéletet kimondó hangján. – Legyen olyan jó, és vegye le ezt a szörnyűséget a fejemről.

Mivel Ripley közel sem volt elég részeg – vagy egyáltalán nem volt az, mert úgy tűnt, hirtelen rendkívül józan lett –, eltartott egy pillanatig, amíg értelmezni tudta a kérést. Parancsot.

– A haját? – kérdezte. – Nincs véglegesen rögzítve?

– Önnek tartósan rögzítettnek tűnik ez az építészeti alkotás? Csúszik lefelé, és magával húzza a hajamat, ami valóban az enyém. Nagyon kényelmetlen, és egyáltalán nem illik hozzám. Disznófülből nem lehet bőrtárcát csinálni. Próbáltam elmondani nekik, de senki nem hallgatott rám.

– Azt hiszem, a selyemtáskára gondol…

A lány könnyekben tört ki.

Ó!

A könnyek néhány férfit pánikba ejtenek.

Ripley nem tartozott közéjük.

Ha a síró lány a húga lett volna, hagyja, hogy a vállán sírjon, hogy tönkretegye a kabátját és a nyakkendőjét, és hogy a zsebkendője tele legyen pirosítóval. Aztán pénzt adott volna neki, hogy vegyen valamit.

Ha a szeretője, rubin nyakláncot vagy gyémántot ígért volna a könnyei mennyiségétől és lendületétől függően.

Ez a síró nő azonban nem olyan volt, mint a húga, vagy bármelyik szeretője, de még az anyjához sem hasonlított. Ez a nő teljesen más fajhoz tartozott. Többek között Ashmont jegyese volt. Ashmontnak még soha nem volt ilyenje. Mivel ez a „síró nő esetének” vadonatúj kategóriája volt, Ripley-nek kellett néhány pillanat, hogy kitalálja, hogyan tovább.

Rugalmas megközelítés, döntötte el.

– Szedje össze magát! – mondta. – Elég bátorsága volt ahhoz, hogy átmásszon a falon. Úgy viselkedik, mintha még sosem szökött volna meg. Ez még nem a világ vége.

– De igen, az – zokogta a lány. – Mindent tönkretettem. Clarence soha nem jut el Etonbe, Andrew nem kapja meg a tiszti rangot, én pedig nem leszek képes senkinek sem jót tenni, és még a könyvtár sem lesz az enyém!

Ripley-nek fogalma sem volt, miről beszél, és nem látta értelmét, hogy az agyát erőltetve megpróbálja kitalálni. Milyen gyakran van értelme annak, amit egy nő mond? Mennyi az esélye, hogy ez most megtörténjen?

– A kocka még nincs elvetve – mondta olyan bátorítóan, mintha egy zsokéval beszélne a verseny előtt. – Még visszafordulhat. Ashmont annyira részeg, hogy bármit elhisz, amit mondunk neki. Aztán holnap már csak nagy vonalakban fog emlékezni a történtekre. Majd azt mondom neki, hogy ön véletlenül berúgott, és…

– Nem vagyok r-részeg.

– Higgye el, felismerem ezt az állapotot. Ön több, mint részeg. Még a kocsi lépcsőjével sem boldogult. A következőt mondjuk neki. Azt mondjuk, hogy véletlenül brandyt ivott, mert azt hitte, hogy… hmm… mi az ördöggel tévesztheti össze az ember a brandyt?

– T-tea – zokogta a lány. – A teában volt. Először.

– Először – ismételte Ripley.

A lány bólintott. Egyik hatalmas ruhaujjából apró, díszes csipkedarabot halászott elő, levette a szemüvegét, és a csipkefoszlánnyal megtörölte a szemét és az orrát. Visszatette a szemüveget, és az ujjával kicsit megbökte az orrnyergén, hogy a helyére kerüljön.

– De azt megittam. A többi Stephen flaskájából származott. – Labdává gyűrte kezében az állítólagos zsebkendőt. – Tegnap este loptam el. Miután anya mesélt a nászéjszakáról. Vagyis többé-kevésbé elmondta. Az ügy néhány aspektusa egyáltalán nem világos. De úgy véltem, a brandy majd megerősít az elhatározásomban. Az elkerülhetetlenre.

– Jobban kellett volna elmondania – morogta Ripley. – Végül is, Ashmontról van szó, nem valami tapasztalatlan tökfejről.

– Igen, ő egy tapasztalt tökfej – mondta a lány.

– Mindenesetre nincs mitől félnie. Az emberek folyton ezt csinálják. A következmények szinte sohasem végzetesek.

– A következmények a kisbabák – mondta a lány sötéten. – Magamnak kellett volna utánajárnom a dolognak, ahelyett, hogy anyára hagyatkozom. Nem vagyok benne biztos, hogy érti az összefüggést. A házastársi aktus és a kisbabák között. Túlzásba vitte őket. Az ő helyében három után abbahagytam volna. Vagy három fiú után. Az jó, biztonságos szám, nem igaz?

Ripley nem tartotta jó ötletnek és főleg nem biztonságosnak, hogy az elméje a házastársi aktuson rágódjon. Szokatlanul hosszú idő telt el azóta, hogy nővel hált, és jelenleg nem volt abban a helyzetben, hogy bármit is tegyen ez ügyben. Az elméje azonban, amelyet túl könnyen befolyásolt a dereka alatti kis agya, túlságosan is lelkesen képzelte el, hogyan lehetne rövid időn belül helyrehozni ezt a mulasztást.

Kényszerítette magát, hogy arra koncentráljon, amit a lány mond. Szerencsére ő áttért egy másik témára.

– Fel sem tudtam fogni, miért engem kért meg – mondta éppen. – Kétlem, hogy kétségbeesett lett volna. Meglepődne, ha tudná, hány lány nézi el egy férfi gyarlóságait, ha az herceg. Vagy talán mégsem.

Lehet, hogy sok ilyen lány van, de nem olyanok, akiket Ashmont megfelelő hercegnének találna. Minden hiányossága ellenére megvolt a büszkesége – valójában több is, mint amennyi jót tett neki. Még részegségében sem vett volna feleségül olyan lányt, aki nem volt vonzó, arisztokrata és minden képessége birtokában. Nem választana olyat, aki buta, unalmas vagy házsártos. Egyszóval tökéleteset akarna. Hogy megérdemli-e, az lényegtelen.

– Azt mondtam magamnak, hogy ajándék lónak ne nézd a fogát – mondta a lány.

– Milyen ajándék lónak? – kérdezte Ripley. – Kedveli önt. Ez nem elég?

A lány a fejét rázta.

– Ennek semmi értelme.

Biztosan rendkívül rövidlátó. Ha nem viselte volna a MÉREG feliratot, Ripley már évekkel ezelőtt megkörnyékezte volna.

– Szerintem nagyon is érthető – mondta. – Ha férfi lenne, ön is látná. A helyzet az…

– És akkor ma elmentem a könyvtárba, hogy utánanézzek a dolognak…

– Az esküvő napjáig várt vele. Nem, nem pusztán a napjáig, hanem addig a pillanatig, amikor ki kellett volna mondania, hogy „Akarom”.

Egészen addig a pillanatig várt, amíg teljesen berúgott, olyan állapotba került, amihez nyilvánvalóan nem volt hozzászokva.

– Próbáltam nem gondolni rá, de zavart – mondta a lány. – Próbált már valaha nem gondolni valamire?

– Ritkán kell megpróbálnom.

– Egyszerűen eltünteti?

– Igen.

– Jó dolog hercegnek lenni – vélte a lány.

– Az – helyeselt Ripley.

A saját és a barátai tapasztalatai szerint sokkal, de sokkal jobb volt, mint herceg fiának lenni. Nem volt benne biztos, hogy övék volt a brit arisztokrácia három legrosszabb apja, de a díjért mindenképpen versenybe szállhattak.

– Én nem tehetem meg – mondta a lány. – Olyan, mintha a fejem körül zümmögő szúnyogot próbálnám megállítani. És az értelmetlen dolgok a legmakacsabb szúnyogok. De nem találtam mást, csak egy állattenyésztésről szóló könyvet, és ekkor végre összeraktam a dolgokat. Heten vagyunk testvérek, és csak én egyedül lány. És bárki is beszélte rá, vagy ugratta bele a házasságba Ashmontot, azt mondhatta neki: Nahát, ott van Gonerby lánya. Jobbat nem is kívánhatnánk. Kiváló esélye van egy örökösre és még néhányra katasztrófa esetére.

– Ashmontot ismerve, ezt az elméletet igen valószínűtlennek tartom. – Természetesen a szaporodás is számít, mert az gyakran következménye az együtthálásnak, hacsak nem rendkívül óvatos az ember. – Több gondolatot szentel neki, mint amennyit ő valaha is beletesz. Úgy tudom, azzal keltette fel a figyelmét, hogy egy nap kedves volt hozzá.

– Kedves! – mondta a lány. – Aligha hagyhattam, hogy elüsse egy bérkocsi.

– Ez fürge észjárásra vall, és bizonyos ügyességről tanúskodott.

– Hat fivérem van! Folyton beleesnek valamibe vagy kizuhannak valahonnan. Ösztönösen cselekedtem.

– Ashmont kedvességnek tekintette, különösen, hogy hazavitte. Úgy tűnik, útközben alaposan szemügyre vette önt, és tetszett neki, amit látott. Mivel ön előkelő származású, a házasság szükséges.

És ez az arisztokrata leányzó izgalmasabb életet ígért Ashmontnak, mint amire számított.

A lány megrázta a fejét.

– Tudom, hogy volt még valami. Nem vagyok az a fajta nő, aki miatt a férfiak elveszítik a fejüket.

Nagyon is valószínű, hogy volt még valami. Ashmont valószínűleg elfelejtette volna az esetet, ha nincsenek Fred bácsi alattomos módszerei. Ripley-nek azonban nem állt szándékában felvilágosítani a lányt erről. Esetleg elejthetne célzásokat arra vonatkozóan, hogyan kezelje Ashmontot… de nem. A lány intelligens. Gyorsan rá fog jönni.

– Meglepődne – mondta Ripley.

– Az a fajta vagyok, akit gyakorlatias célokra vesznek feleségül – magyarázta a lány. – Hogy a problémás háztartásokat irányítsam. Hogy átvegyem az irányítást. Hogy örökösöket és tartalékot produkáljak. Amikor minden más kudarcot vall.

– Ashmont nem így gondolkodik.

A lány kinézett az ablakon.

– De t-tudja… – A könnyek ismét csordogálni kezdtek az orra mentén. – Voltak tragédiáink, mert kilencen kellene lennünk, és ez anyát és apát is nagyon megviselte. Voltak kétségeim, hogy Ashmont mennyire jelentene vigaszt egy ilyen esetben. És tudtam, hogy az a bárki mit mondott még Ashmontnak. Azt, hogy: Nem kell félned, hogy kakukkfióka kerül a fészekbe. S-semmi kétség, hogy m-még érintetlen a lány.

Még több zokogás.

Ripley a mutatóujjával megkocogtatta a lány térdét. A zokogás folytatódott.

Ez nem volt igazán kellemes.

– Látom, elérkeztünk az érzelgős szintre – mondta.

– Igen, fogadni mernék, hogy tudja. – Megdörzsölte az arcát a haszontalan csipkedarabbal. – Nem mintha érdekelne, minek nevezi, és nem vártam együttérzést vagy akár megértést.

– Megteszek minden tőlem telhetőt. De az eszem, tudja.

– Igen, tudom – bólintott a lány. – Többé-kevésbé olyan, mint az övé… bár kevésbé ellentmond a képzeletnek. Mindegy, azt hittem, készen állok az áldozatra… bár tudom, hogy a legtöbben azt mondanák, abszurd dolog a hercegnévé válást áldozatnak nevezni.

– Én is közéjük tartozom – jegyezte meg Ripley.

– Nem érdekel, mit mond.

– Le vagyok sújtva.

– Nem is tudom, miért próbálom egyáltalán megmagyarázni. Biztos vagyok benne, hogy Ashmont mindent elmondott, amit kellett, és riasztóan meggyőző tud lenni, és tényleg megvoltak az okaim arra, hogy igent mondjak. Azt hittem, készen állok. De a házasság a Nagy Ismeretlen. Az ember azt hiszi, hogy ismeri a férfiakat, különösen az olyanokat, mint Ashmont, akinek a dolgai folyton közszájon forognak, de hogyan is ismerhetné? Tudom, mit fog mondani.

– Kétlem.

Ripley-nek még mindig csak halvány elképzelése volt arról, miről beszél a lány.

– Azt fogja mondani, hogy meg kellett volna kérdeznem tőle, miért engem választott… és ne mondja, hogy tetszem neki, mert én még soha senkinek sem tetszettem.

Ripley biztos volt benne, hogy nagyon is sok férfinak tetszett a lány. Csak azt nem értette, hogyan lehetséges, hogy ez idáig még senki sem kérte meg. Nem minden férfi volt olyan, mint a Főmél-tatlan-ságúak. A legtöbbjük valójában házasodni akart, és rengeteg időt és energiát fordított arra, hogy megtalálja a megfelelő lányt.

Ripley elővette a zsebkendőjét, és odaadta a lánynak.

– Igen, hát ő nem olyan, mint a többi férfi – mondta.

Kinézett a kocsi ablakán. Még mindig esett.

A szokásos menyasszonyi idegesség, mondta magának. Igazából csak erről van szó.

A lány sárfoltos ruhájára és saras cipőjének orrára nézett. Kiszámolta, hogy a folyón át milyen messze van Twickenham, és mennyi időbe telik majd odajutni, hacsak nem adódnak nehézségek, de elég okos volt ahhoz, hogy tudja, nem kerülheti el őket.

Mindent figyelembe véve a lány terve működőképes volt. Úgy vélte, remek esélye van rá, hogy néhány órán belül, jóval sötétedés előtt biztonságban a nagynénjéhez kerül. A hírneve túléli. Sőt az Ashmonttól való szökés talán még javít is rajta. Ahogy Ashmontén is, amint fut utána, mert azt kell tennie. Mivel birtokló és makacs, bármit megtesz majd, hogy visszaszerezze a lányt. A társaság pedig örülni fog, ha egy hölgy végre rendbe szedi Ashmontot. Biztos, hogy Lord Frederick élvezni fogja.

Mivel ahhoz szokott, hogy rossz hírű nők hízelegnek neki, Ashmont elrontotta azt, aminek a legegyszerűbbnek kellett volna lennie. Soha nem kellett megerőltetnie magát, mint Ripley-nek és Blackwoodnak oly gyakran. Igaz, egyiküknek sem volt sok köze a tisztességes nőkhöz, akik nyilvánvalóan sokkal nagyobb kihívást jelentettek. Annál jobb. Éppen itt volt az ideje, hogy egy nő némi erőfeszítésre késztesse az élvhajhász Luciust.

Ez a nő nyilvánvalóan megdolgoztatta az udvarlásért. És az esküvőért. És a házasságban is megdolgoztatta volna.

Ami a menyasszonya visszaszerzését illeti, főméltóságának szüksége lesz némi útmutatásra itt-ott, de ez nem lehet nehéz.

Úgy tűnt, Lady Olympia nincs teljesen ellene ennek a házasságnak. Ha nem lett volna a brandy, talán már túl is lenne rajta, de a mámorító szeszes italok így hatnak némely emberre: a kis dolgokat óriásira duzzasztják. És a bódult agyú megoldások olykor zseniálisnak tűnnek.

Ashmont tudta a legjobban, hogy is van ez.

És hát talán nem lesz mulatságos végignézni, ahogyan próbálja kezelni a menyasszonyát… ezt a menyasszonyt?

– Bízom benne, hogy a nénikéje tiszteletreméltó – szólalt meg Ripley. – Nem különc vagy túlságosan rámenős? Nem gyújtja fel a párnákat a legváratlanabb pillanatokban? Nem folytat viszonyt inasokkal vagy lovászokkal? Legalábbis nem nyíltan.

A lány megtörölte a szemét és az orrát.

– Valamelyest rámenős… legalábbis Lavinia néni és a mama szerint. Mégis, Delia néni elég tekintélyes ahhoz, hogy alkalmanként a királynőt is szórakoztassa.