Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Taffy Brodesser-Akner: Long Island Compromise

Copyright © 2024 by Taffy Brodesser-Akner

All rights reserved.

Originally published in the United States by Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC, New York.

The use of lyrics for The Secret Garden was granted by Marsha Norman. The Tony Award–winning stage musical adaptation of Frances Hodgson Burnett’s book The Secret Garden has a book and lyrics by Marsha Norman and music by Lucy Simon.

All rights reserved.

Design és illusztráció © Tyler Comrie

Hungarian translation © Kepes János, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 583 7

ISSN 2560 1822

Szüleimnek

Emlékszel, hogy megőrjítettél?

Don Henley, A fiúk nyáron

BELEBÚJT A DIBUK

Szeretnétek hallani egy rémesen végződő történetet?

1980. március 12-én szerdán a háza előtt, munkába menet elrabolták Carl Fletchert, a leggazdagabb embert abban a Long Island-i külvárosban, ahol felnőttünk.

Teljesen közönséges reggel volt. Carl felkelt, lezuhanyozott, felöltözött, aztán lement a lépcsőn, hogy mint mindig, búcsúpuszit adjon a feleségének, Ruthnak. Ruth már odatolta a csésze Kellog zabpelyhet két fiuk, Nathan és Bernard elé, Carl megsimogatta a fejüket, kilépett a konyhából a ragyogó napsütésbe. Az idő akkoriban még általában az volt, ami, a legutóbbi téli vihar lassan olvadozó latyakjából már kikandikált a tavasz. A visszaverődő fény kissé elvakította, sötét foltok táncoltak a szeme előtt még akkor is, amikor bedugta a kulcsot a tavaly vett Cadillac Fleetwood Brougham ajtajába.

Agya még nem fel sem fogta a hangot, hogy valaki átvág a tócsán, amikor az hátulról rávetette magát, villámgyors balettmozdulattal csuklyát húzott a fejére, mire Carl előtt azonnal elfeketedett a világ. A csuklyából Carl saját felgyorsult légzése és hörgése hallatszott. A másik – ketten voltak – kivette a zárból a kulcsot, és elhelyezkedett a vezetőülésen, amíg az első Carllal dulakodott. Na most, Carl magas ember volt, mindkét férfi jóval alacsonyabb. Csak a váratlan támadás okozta meglepetés miatt sikerült begyömöszölniük Carlt saját kocsijának lábterébe.

A Brougham elindult, le a C alakú kocsifelhajtón, egyre távolabb a hatalmas St. James Drive-i Tudor-stílusú vízparti háztól, ahol Fletcherék laktak. Végighajtott Middle Rock városkán, jobbra fordult az Ocean Vista Roadra, elhaladt Fletcherék szomszédjának úgyszintén monumentális háza előtt, majd a hídon át elhagyta az 1,8 mérföldes útjelzőt, elsuhant a tizenhat hektáros birtok mellett, ahol Carl felnőtt, anyja jelen pillanatban is ott ült a Queen Anne-stílusú íróasztalnál és csekkeket töltött ki az elektromos műveknek meg a hitközségnek. Aztán tovább, a könyvtár, a hentes, a Duplo sí- és korcsolyaüzlet mellett, ahol gyerekkorában anyja görkorcsolyát vett Carlnak, nemrégiben ő is ott vásárolta az első teniszütőt nagyobbik fiának, a zsinagóga feljárata mellett, ahol Carl bar-micvóját tartották, a házasságkötő terem mellett, ahol nősült, a két háztömbnyi autószerelő-gettó mellett, jobbra fordult a Shore Turnpike fizetős autópályára, kihajtott Middle Rockból, amely mindeddig legfeljebb arról volt híres, hogy a húszas években itt játszódott egy híres regény (a szerző is idevalósi volt), azóta pedig, hogy a zsidó lakosság az amerikai elővárosok közül itt érte el először az ötven százalékot.

Az emberrablók nagyjából egy órán át kocsikáztak, aztán megálltak, kicibálták Carlt a lábtérből, néhány lépcsőn felvitték valami üregbe (Carl a visszhangzó léptekből érzékelte, hogy üreges), majd le két emeletet, ugyanolyan recés acéllépcsőn, amilyen a Carl tulajdonában levő gyárban, a Consolidated Packing Solutions Ltd.-nél volt. A lépcsőről aztán belökték egy szűk helyre, amit ő valami fülkének vélt. A sötét még sötétebb. A Brougham soha nem került elő.

Carl eltűnése aznap délután háromig fel sem tűnt. Egy órával azelőtt Ruth a faliórára nézett, és eszébe jutott, hogy indulnia kell Nathanért az iskolába. Harmadik terhessége első fázisában járt, délelőtti hányingere ebéd utánra sem enyhült, már attól félt, nem is a hányinger, hanem valamilyen vírus kényszerítette délelőtt a kanapéra, és ott is ragadt a délután nagy részében, miközben a négyéves Bernard egymás után háromszor nézte végig a Gilligan szigete ismétlését. Arra gondolt, megkéri a barátnőjét, Linda Messingert, hogy hozza el az iskolából Nathant, de már reggel is ő vitte be saját hatéves fiával, Jareddel. Linda még nem tudta, hogy terhes, ezért nem akarta megkérni – a kétszeres szívesség árulkodó volna, azt meg nem akarta, hogy ilyen gyorsan kiderüljön, még Linda Messingernek sem mondta el, nem volt biztos benne, hogy el lenne ragadtatva. Inkább az anyósát, Phyllist hívta fel. Phyllis, a saját sofőrrel rendelkező, mozgékony, ötvenöt vagy ötvenéves özvegy (nem tudni, ugyanis harminchat vagy harmincegy évesen összes születési dokumentumát megsemmisítette), az út végén lakott.

Amíg Nathanre várt, felhívta a gyárat, meg akarta kérni Carlt, hazafelé hozzon tojást meg spagettit. Carl titkárnője, Hannah Zolinski vette fel, aki időnyerés céljából, aztán meg zavarában mindenféle zajokat csapott, végül közölte Ruthtal, hogy aznap Carl be sem ment a munkahelyére. Azt gondolja, kivett egy nap szabadságot. Meg is lepődött, mondta Ruthnak, mert volt egy határidős megrendelés az Albertsonnak, Carl pedig előző nap még aggódott, hogy a tervezési osztály nem készül el vele. Ami napokkal, sőt hetekkel visszavetné a gyár ütemtervét. Azért nem hívta fel otthon, mondta Ruthnak, mert végül nem volt rá szükség, a tervezési osztály elkészült, minden simán alakult az Albertson-ügyben. (Valójában azon izgult, hátha Carl szólt neki, hogy kivesz egy napot, csak ő elfelejtette, és ezzel felbosszantja Carlt. Hannah nemrég jegyezte el magát valakivel a mérnökségről, és az előző két hétben Carl többször is leszidta a szórakozottságáért. Tudta, hogy Carl büszke a saját különleges vezetési módszerére, hogy „vasmarokkal irányítja a hajót”. Ez leginkább egy alapvető gyanakvásban merült ki, hogy mindig mindenki meglopja – sokszor a pénzét, de elsősorban az idejét. Ezt még apjától tanulta, aki a gyárat alapította és haláláig vezette. Így aztán Carl nagyon ritkán vett ki szabadságot, pláne nem csak úgy ukmukfukk, ezért vallotta Hannah később a rendőrségnek, hogy érzése szerint emlékezett volna, ha Carl szól neki a szabadnapról.)

Ruth letette a telefont, ujját a szájához emelte. Egy hosszú percig csak állt, a telefon szétkapcsolt, aztán süket lett, aztán újra tárcsahang, végül a nyolcvanas évekbeli konyhai telefonok harsány búgása, ha valaki felvette. Megjött az anyósa, előbb ránézett, aztán a telefonra, aztán megint Ruthra.

– Mi a baj? – kérdezte Phyllis.

Húsz percen belül kint volt a rendőrség. Egy óra múlva megérkezett Ruth anyja, Lipshe is. Huszonnégy órával később az FBI tábort ütött Carl és Ruth lakásában: öt főfoglalkozású ügynök (köztük két John), egy nő (Leslie) a nap huszonnégy órájában beszállásolták magukat a vendégszobába, a gyerekszobába és a nappaliba. A Middle Rock-i rendőrkapitányságról kirendeltek a házhoz öt embert, bár többnyire semmi szükség nem volt rájuk. Middle Rock a jóléttől, meg mert viszonylag távol esett mindentől, ami egy munkáskörnyékre emlékeztetett, a nyolcvanas években elképesztően biztonságos hely volt, a rendőrségnek semmiféle tapasztalata nem volt olyan furcsa, pláne nem erőszakos dolgokkal kapcsolatban, mint hogy valaki csak úgy eltűnik.

Ruth mutatott az ügynököknek néhány újabb képet Carlról, unokaöccsük bar-micvóján készültek, és személyleírást adott róla: 190 cm magas, húsos, de nem kövér, minden logikának ellentmondóan gyönyörű, dús barna haja van – harminchárom éves korára alig egyes a Hamilton–Norwood-féle kopaszodási skálán, pont olyan, mint amikor megismerte –, kedves barna szeme mintha örökké hunyorogna, orrhegye lefelé konyul, mintha kissé mindig undorodna a látottaktól. Ruth szeme olyan képen akadt meg, ahol ők ketten táncolnak, ő pedig a válla fölött hátranéz, talán szólítja valaki, lehet, hogy épp a fotós. – Ezen táncolunk – mondta, az ügynökök elgondolkodva bólintottak, valamit le is jegyeztek a füzetükbe.

Kérdéseket tettek fel: Van-e haragosa? Volt oka bárkinek, hogy fenyegesse? Beszélt-e valaha ellenségről, vagy akár egy jelentéktelen dologról, valamilyen ismeretlenről, aki utálja? Vagy – és most ne izgassa fel magát – esetleg egy másik nő?

– Többször említette ezt a Hannah Zolinskit – jegyezte meg az egyik John, miközben a jegyzeteiben kotorászott.

– A titkárnője – felelte Ruth ingerülten. Bántotta, hogy gyanakodnak rá, nem elég elviselni ezt a szörnyű helyzetet, még a férje becsületét is neki kell megvédenie, amikor teljesen világos, hogy ő csak áldozat. – Ha tudnák, mennyire idegesíti – próbálkozott. Aztán gyorsan, mintha ezzel távollétében felmenthetné: – De menyasszony! Nemrég volt az eljegyzése! Egy szocialistával!

Tiszta káosz. Ismeretlen emberek járkálnak ki-be a házba. Furgonok állnak a bejárat előtt. Egyfolytában csörög a telefon. Tetejébe megérkezett Phyllis unokaöccse, Arthur Lindenblatt végrendeleti és hagyatéki ügyvéd, mi több, a család végrendeleti és hagyatéki ügyvédje, így persze családi ügyvéd is, mert Fletcheréknek a hosszadalmas végrendeleteken és hatalmas hagyatékokon kívül nemigen volt szükségük ügyvédre. Phyllis rögtön felhívta, amikor a rendőrség az FBI-hoz fordult. Aznap otthon dolgozott roslyni lakásában, mert késő délután Nassau megye bíróságán volt egy tárgyalása valami végrendelettel kapcsolatban. Már a kocsija felé tartott, amikor az ajtóból utánabömbölt Yvonne, a felesége, hogy Phyllis néni hívja halaszthatatlan ügyben.

Aznap Arthur nem jutott el a bíróságra. Az ügynökök és Phyllis első feszült szóváltására ért oda Fletcherékhez. Egyikük épp Ruth anyjának titulálta Phyllist – Mondja csak, hánykor hívta az édesanyját? – kérdezte valamelyik John. Mire Phyllis hosszas előadásba kezdett a Fletcher családfáról, nem túl bonyolult, a hülye is megérti, meg hogy aki hozzáértőnek akar látszani a benne megbízók előtt, az dolgozzon precízen.

– Ez itt a menyem, érti? – magyarázta éppen, amikor Arthur viharkabátban, kezében aktatáskával betoppant. – Aki eltűnt, az pedig a fiam. Ennyit azért fel lehet fogni.

Az ügynökök összenéztek, még kevesebbet értettek az egészből. Phyllisnek és Ruthnak ugyanolyan hegyes álla volt (csak éppen Ruthnak jobban állt, mint Phyllisnek), orrukat is ugyanaz a Long Island-szerte ismert manhattani plasztikai sebész alakította át, aki a zárójel – sőt kapcsos zárójel – formájúból ha nem is olyan lesiklópályát tud varázsolni, amilyenre a lelke mélyén minden zsidó lány vágyik, de ami legalább elüt a többi, feltűnően sémita vonásától, ám annál sokkal megfelelőbb, vége felé keskenyedő, majd újra kissé kiszélesedő 106 fokos orrtő-ajak szögű, méltóságteljes, rövid orra, amely talán jobban illik a zsidó arc maradék részéhez. Olyan sok anya és lánya rendelte ugyanezt az orrot ugyanettől az orvostól, hogy észszerű feltevés, amennyiben a lamarcki evolúció működne, hogy a lány lányának már pontosan ilyen orral kellene születnie, és idővel ilyen lenne a tipikus amerikai zsidó orr. Phyllis és Ruth nem volt anya és lánya, ez nyilvánvaló, de külön-külön mindketten többször felkeresték ezt az orvost, mielőtt még megismerték egymást. De közös volt bennük az enyhén mahagóni árnyalatú, samponozás után mindig szárazon kihúzott haj és barna szem is (a lamarcki evolúciós elméletből végső soron egyenes hajú zsidó lányok jönnének ki, még ha ebbe az amerikai gazdaság bele is rokkanna). Egy szó, mint száz, Carl saját anyjának hasonmását vette el, és a legrátermettebb nyomozót is, ha egyszer gój, teljes joggal zavarba hozhatná, hogy ki kivel biológiai rokon.

– Én bármilyen kérdést megválaszolok – közölte Arthur az ügynökökkel, miután letette az aktatáskáját, és kezet rázott velük. – Engedjük el Rutht, hadd foglalkozzon a gyerekekkel – mire Ruth beosont a szobájába, ahol a saját mamája kezdte jiddisül vigasztalni, miközben ő az ölébe zokogott. (Arthur provokatív viselkedését eleinte úgy értelmezték, hogy ő akarja kézben tartani az információkat. Később, főként emiatt, rövid ideig potenciális gyanúsítottnak is tekintették.) Pedig Arthur nem akart kontrollálni, csak séróból reagált. Kedves, szelíd, társfüggőségre hajlamos ember volt, aki már sokéves gyakorlatot szerzett, hogyan lehet engedelmességgel és szolgálatkészséggel leszerelni Phyllis vérmes temperamentumát.

Így aztán az ügynökök a családdal kapcsolatban a kevésbé kíméletes kérdéseket Arthurnek tették fel. Ezek az újabb kérdések persze a pénzről szóltak. Mert ők, merő jólneveltségből, rutinszerűen szaglásztak nők, autóbalesetek és ideg-összeroppanások után. De elég volt egyetlen pillantást vetniük erre a házra – a legnagyobbra az egész utca tökéletesen kirabolni való házai közül, a Sound fölé nyúló teraszával, mintha az egész Sound a saját úszómedencéjük lenne, saját úszómedencével, a holdsarló formájú kocsifelhajtóval, modern háztartási gépekkel, márvány fürdőszobával, bársonykanapékkal, a felhajtón parkoló Jaguar XJ6-ossal (Ruthé). Aztán a helyi rendőröktől mindent megtudakoltak a mamáról, aki onnan egy mérföldre lakik, ugyanezen a parton levő tizenhat hektáros birtokán, és rögtön tudták, hányadán állnak, vagyis hogy Fletcherék nem egyszerűen gazdagok, hanem elképesztően, hihetetlenül, elrablásra csábítóan vagyonosak.

Időközben Phyllis befészkelte magát Carl dolgozószobájába, és telefonbeszélgetéseket bonyolított a hitközség nőegyletével, valamint a Middle Rock-i Történeti Társaság nőtagozatával (mindkettőnek ő volt az elnöke). Végigtelefonálta egy csomó ismerősét – a település elnökét, polgármesterét, képviselőjüket a városi tanácsban, egy állami szenátort, aki már többször segítségükre sietett gyári ügyekben, a számos helyi képviselő egyikét, akit Fletcherék rendszeresen vendégül láttak ünnepi vacsorákon, gyermekeik bat- és bar-micvóján –, mindezek sietve biztosították, hogy rengeteg közreműködő állt rá Carl felkutatására, az összes hivatalban munkacsoport állt fel, bevetnek minden erőforrást, pontosan tudják, kicsoda Phyllis, így tehát azt is, hogy kicsoda Carl. A két John meg Leslie könyörgött Phyllisnek, ne ártsa bele magát a dologba, hagyja rájuk a vizsgálat vezetését, de képtelenség volt leállítani. Phyllis azt a mélységesen zsidó meggyőződést szűrte le a saját életéből, hogy igazán csak az ismerősei tudnak segíteni, nem pedig a kijelölt bűnüldöző szervek – tehát hiányzó, és az idő előrehaladtával egyre jobban hiányzó fiának gyors és lelkes felkutatása nem olyasvalakitől várható, akinek ez a dolga, hanem attól, aki a kedvében akar járni.

Mire aztán a hitközség férfiklubja is megalakította a keresőcsoportjait, az FBI-ügynökök lemondóan legyintettek. Belátták, hogy tehetetlenek Phyllis erejével szemben, hagyták hát, hogy beépüljön a saját stratégiájukba. Úgy vélték, ez esetleg éppen azt jelzi a potenciális emberrablónak, hogy fogalmuk sincs, merre keressék, így talán megnyugszik és óvatlanná válik. Valamilyen modemen keresztül körözési felhívásokat és személyleírásokat adtak ki a különböző rendőri hálózatoknak. Mindenfelé lehallgatókészülékeket és térfigyelő kamerákat telepítettek az ingatlanon. Rendszámfigyelést rendeltek el a Long Island Expressway autópályán arra az esetre, ha Carl csak úgy összevissza furikázik Middle Rock és Riverhead között.

De senki nem akadt nyomára. Halvány gőzük sem volt, hol lehet. A kocsija is felszívódott, mintha a föld nyelte volna el. Az első nap után jött a második, majd a harmadik, és a Carl hollétéről tanakodók végig sem tudták gondolni a gondolataikat, elméleteik már azelőtt köddé foszlottak, hogy teljes mondatokban megfogalmazódtak volna. Képtelenség volt ezeket a szcenáriókat összeegyeztetni azzal a mogorva, csendes, teljesen érdektelen Middle Rock-i alakkal, akinek egyszer csak története – és lelke – támadt, abban a pillanatban, hogy egy közönséges márciusi szerdán a saját kocsifelhajtóján nyoma veszett.

emberrablás Middle Rockban. Emberrablás? Middle Rockban? Egy olyan városban, amely biztonságos messziségből tekintett az egész világra – ráadásul eldönthette, mikor és hogyan lép kapcsolatba ezzel a világgal – most viszont erőre kapott, magára ismert a Spring Avenue Road-i épülettömbben játszott szennyes, bűnben tobzódó filmekben, a bulvárlapok titkos pöcegödreiben, a hál’ istennek maguk mögött hagyott hetvenes években, a reménytelen, rég kihalt városokban. Emberrablás! Middle Rockban!

Nathant és Bernardot a családi megpróbáltatások első két napján otthon tartották. Az öreg Mrs. Annette játszócsoportjában üresen tátongott Bernard Fletcher szekrénye, nyoma sem volt a megszokott éktelen mennyiségű Wheat Thin krékernek és Fig Newton sütinek. Mrs. Annette Bernardra gondolt, hogy milyen érdeklődő, vakmerő, bátor gyerek. Milyen nehéz lehet egy kisfiúnak ilyen korán megérteni, mire valók az örökösen ráerőltetett korlátok. Nathan Fletcher laminált üvegszálas padja is üresen állt a Middle Rock Elemi Iskola 1/b osztályában. Milyen ideges gyerek ez a Nathan, ettől biztosan nem lesz könnyebb neki. Pár ajtóval odébb, a tanáriban Nathan tanárnője elmesélte a lányoknak, hogy középiskolás korában rövid ideig Carllal járt a nővére, aki talán mesélte, hogy depresszióra hajlamos volt. Lehetséges, hogy végzett magával? Vagy megszökött? Esetleg fogta minden pénzét, és új életbe kezdett, kibújt a rettegett anyja és az elnyomó, kritikus feleség szoknyája alól, aki mindig gyanakvóan viselkedett Nathan szülői értekezletein? Bejött a tanáriba az általános iskola igazgatója is, töltött magának egy kis kávét, közben felidézte saját emlékeit a Hearst-emberrablásról, mire a tanároknak felcsillant a szeme: lehet, hogy közöttük is van egy Hearst család? Talán éppen Fletcherék?

Máshol: Walter és Bea Goldberg vadonatúj, avokádószínű konyhájában Bea becsapta a böhöm nagy új mikrohullámú sütő ajtaját, és beállította három percre, mert (a mikrógyártó által kiadott) Vacsoravarázs! Öt perc az új mikróval című szakácskönyvből akart főzni, majd színben harmonizáló, szintén avokádószínű, hosszú zsinóros vonalas telefonján feltárcsázta Marian Greenblattet, hogy szerinte Carl nem azzal a titkárnővel szökött-e el a munkahelyéről, akit a harmincéves születésnapi buliján láttak. Marian ott állt saját, még újabb, mustárszínű konyhájában azonos színű vonalas telefonjával, gyanakodva nézett az új mikróra, és azon töprengett, hogy nem kap-e tőle rákot az ember. Azt felelte, ő bármiben lefogadná, hogy az egésznek Marjorie, Carl lökött nővére áll a hátterében. A vendéglátós feleségétől, Rona Lipschitztől hallotta ezt az elméletet, ő idézte fel, hogy az anyja kizárta Marjorie-t a végrendeletéből, amikor eljegyezte magát azzal a szélhámossal, amit pedig onnan tud, hogy Marjorie fűnek-fának elmesélte, de végül az anyja is meghallotta, és rövidre zárta a dolgot. Aztán alig pár hónappal Carl eltűnése előtt Marian meg a férje, Ned, összefutott Marjorie-val meg az új barátjával, amikor Manhassetbe mentek vacsorázni, az új barátot ők is gátlástalan alaknak látták, de becsületesen hozzátették, hogy Marjorie ugyanolyan ártatlan (vagyis bamba), mint volt. Lipschitzék nem feltételeznének ilyesmit Marjorie-ról. Ők már eleget láttak. Az ő házukba egy mikró be sem tehetné a lábát.

Eközben a Hadassa bowlingszövetségben, ahova Ruth csak Linda Messinger rábeszélésére lépett be, a nők (persze Ruth kivételével) a fröccsöntött műanyag székeken lélegzet-visszafojtva cseréltek információt egymással – nemcsak az emberrablásról, de arról is, hogy micsoda őrület ebbe még belegondolni is. Nem találok szavakat, ismételgették, nem találok szavakat.

De bármennyire nem találtak szavakat, attól még be nem állt a szájuk. Aznapra nem is terveztek bowlingozást, csak azért jöttek el, hogy valahol megbeszéljék ezt a hihetetlen dolgot, információmorzsákat osszanak meg egymással, mit hallottak, mire következtettek, mit sütöttek ki saját maguk, és feldolgozzák, ami a barátnőjükkel és a gyerekeivel – istenem, szegény fiúk –, a városukkal meg az egész világgal történt. Egyedül Cecilia Mayer jött bowlingcipőben, bár neki is volt elképzelése a dologról, amit gyorsan ki is fejtett, mennyi jelét látta Ruthon, már hónapok óta, hogy ebben a családban semmi! de semmi! nem! stimmel! Michael Feldman bar-micvóján látta Rutht és Carlt, de nem is táncoltak, Carl még a bécsi desszertasztalt sem kultiválta, ami azt a feltevést támasztja alá, hogy Carlnak viszonya van, és valószínűleg egy nővel szökött el. Ceciliát a – mint kiderült – végsőkig lojális Linda Messinger állította le azzal, hogy semmi baj a Fletcher családdal, és különben is, mióta áll Cecilia Mayer olyan közel hozzájuk, hogy feltűnjön neki, ha valami nincs rendben? Hívták magukhoz vacsorára? Egyszer is? Cecilia sipító hangon védekezett, azt mondta Lindának, hogy szálljon le róla, de azt is kikotyogta, hogy terhes, és Lindának ebben az állapotban egyáltalán nem kellene kötözködnie vele. A nők ezután témát váltottak, Cecilia köré sereglettek és feltették az ilyenkor szokásos kérdéseket, miközben Linda Messinger végig sátáni képpel vigyorgott.

Nagyanyáink sokszor elmondták, hogy akármennyire irigylünk valakit, ha mindenki bedobná a maga problémakötegét a szoba közepére, és elvehetné valaki másét, végül egészen biztosan a sajátját választaná. Nem tudjuk, hogy mindig így van-e, különösen nem Fletcherékkel kapcsolatban, de most talán mégis. Most talán őszintén azt mondanánk, hogy a saját problémáinkat választanánk, nem pedig az övéket.

Vagy mégse? Middle Rock képzeletét nemcsak az ragadta magával, hogy a közösségbe beférkőzött a bűn, hanem hogy valami bűzös dicsőség is társult hozzá. Fletcherék gazdagsága. A pénzük. Middle Rock az a fajta előváros, amilyen ma már nem is nagyon létezik, olyan település, amelyet a közös erkölcsök és értékek határoznak meg. Mindenféle közép- és felső középosztálybeliek költöztek ide, hogy a hasonló erkölcsöket és értékeket vallók között élhessenek. Azt a problémát, hogy az egyszerű középosztálybeliek között szélsőségesen gazdag emberek is élnek – és emiatt a középosztálybeliek nem hihetetlen szerencséjükkel, hanem örök elégedetlenségükkel foglalkoznak –, megoldotta a hivalkodó egyenpaloták elszaporodása a kilencvenes években. Stukkózott falaik tágas terében egyszer csak rengeteg hely támadt az összes elmebajukra. De most a nyolcvanas évekről beszélünk, amikor Middle Rocknak még megvoltak a gettói – a mérhetetlenül gazdagok a tengerparton, a puszta kényelemben élők a víztől távolabb. Mindenki tudta, kinek van sok pénze és kinek éppen csak elég, ki hol nyaral, kinek van még másik háza. És Fletcherék, abban a hatalmas vízparti házban, nem messze a még hatalmasabb elkerített birtoktól, ahol Carl nevelkedett, nos, ők voltak mindennek a csúcsa.

De az a rengeteg pénz olyan volt, mint a Fletcher-birtok körüli fehér léckerítés – csak akadályozta a kilátást. Fletcherék nem is látszottak a vagyonuk ködétől, és mindattól, amit az emberek még hozzágondoltak. Most viszont – hogy Carl eltűnt és az utcák az eltűnésétől voltak hangosak – Middle Rock népe végre tisztán látta Fletcheréket. Minden szem előtt volt végre, és Fletcherék szomszédai az aggodalom leple alatt végre kitálalhatták egymás előtt a saját pénzügyeikkel, sikerükkel, jövőjükkel és örökségükkel kapcsolatos szorongásaikat. A legrondábbak közülük az éjszaka közepén nem Carl Fletcher hollétéről sugdolóztak a párnán házastársukkal, sem pedig, hogy nem vagyunk-e mi is veszélyben, vagy mennyit változott a világ, hanem hogy: Miért nem minket? Miért nem mi vagyunk olyan gazdagok, hogy elraboljanak?

TARTALOM

Belebújt a dibuk

1. rész – Családi biznisz

Itt a jövő

A Hard Life büfé

Szemantikai kiüresedés

Borjú, vagy a dibuk

2. rész – Az újraalakító pillanat

Polisztirol hab

Lányka, itt lepihennék. messziről jövök.

3. rész – Fletcherék eltűnése

A rémes vég

A szerző jegyzete

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cabin – SIL Open Font License

Caveat – SIL Open Font License

Courier Prime – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Ephesis – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

VollkornSC – SIL Open Font License