részlet

Harmat
Budapest, 2023

© Mihalec Gábor, 2023
© Harmat Kiadó, 2023

Második, átdolgozott kiadás

ISBN
978 963 288 787 6 (ePub)
978 963 288 788 3 (mobi)

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Gyermekeimnek, Vikinek és Boginak.

Győztesnek születtetek.

Sose elégedjetek meg kevesebbel!

Tartalom

Háttértörténet

Fektessük le az alapokat!

A kommunikáció folyamata

A kommunikáció csatornái

A kommunikáció axiómái

Négy füllel hallani

Gyakorlatok

Egy kétezer éves kommunikációs technika

Milyen a magabiztos ember?

Elvitathatatlan jogaink

Gyakorlatok

Hogyan válik valaki bizonytalanná?

A bizonytalanság kialakulásának tanulási modellje

A magabiztos viselkedés tanulási modellje

Gyakorlatok

Önérvényesítés különböző élethelyzetekben

1. Érdekérvényesítés

Mik a jogaim?

A helyzet megoldásának folyamata

Gyakorlatok

2. Érzelmi alapú helyzetek

Mit kezdjünk az érzelmeinkkel?

A kommunikáció szintjei

„Mikor hallgatsz már meg végre?”

Gyakran elkövetett hibák

A helyzet megoldásának folyamata

Gyakorlatok

3. Mások jóindulatának elnyerése

Első lépés: Mosolyogj!

Második lépés: Erősítsd meg a másikat!

Harmadik lépés: Mesélj valamit magadról!

Negyedik lépés: Kérdezz tudatosan!

A helyzet megoldásának folyamata

Gyakorlatok

Az érzelmi alapú helyzetek különböző dimenziói

A párválasztás és az önértékelés rejtett összefüggései

Magabiztos konfliktuskezelés

Hogyan neveljünk magabiztos gyermeket?

Magabiztosság és egyenlőség a szexben

Gyakorlatok

Biztonsági útmutató: amire érdemes odafigyelni

Felhasznált és ajánlott irodalom

Jegyzetek

Háttértörténet

Életem egyik legkínosabb élménye volt. Huszonhat éves voltam, és épp a közös életünk második családi nyaralását töltöttük a Keleti-tenger partján. Főhadiszállásunkról fél napra elmentünk a közeli Rostockba, mert sok szépet hallottunk a régi német városról. Minden előismeret nélkül érkeztünk meg, Google-térkép és Tripadvisor nélkül, így nem igazán tudtuk, mivel is kezdjük a kirándulásunkat, ráadásul erősen korlátok közé szorított minket az akkor alig hároméves kisfiunk türelme. Látva a tanácstalanságomat, Dóri, a feleségem előállt egy ötlettel: „Te jól beszélsz németül. Menj oda ahhoz a két fiatalhoz, és kérdezd meg tőlük, mit érdemes itt megnézni!” Bármennyire is jó ötletnek tűnt, megrémített a gondolat, hogy idegen embereket szólítsak meg az utcán. Korábban sosem tettem ilyet. Szerettem volna néhány szép órát eltölteni a családommal, de nem voltam képes átlendíteni magam a félénkségemen és a bizonytalanságomon.

„Na, jó kis történettel indít – gondolhatod magadban. – Ugyan mit tanulhatok a magabiztosságról egy olyan embertől, aki még arra sem képes, hogy az utcán megszólítson egy idegent?” Jogos a felvetés, és nem is lenne semmi okod folytatni az olvasást, ha ugyanaz az ember írta volna a könyvet, aki akkor voltam. A rostocki kudarc élménye azonban mély nyomot hagyott bennem, és arra sarkallt, hogy változtassak. Nem lehetek vesztes a feleségem szemében, és nem engedhetem meg, hogy egy tutyimutyi alak legyen a felnövekvő fiam példaképe.

Az a férfi, aki ezt a könyvet írta, ma már semmit sem élvez jobban a legkülönbözőbb emberekkel való csevegésnél, és évente több száz órát tölt segítő beszélgetésekkel – teljesen idegenekkel. Ha ez már jobban hangzik, akkor mégiscsak folytasd az olvasást, ugyanis a két ember közötti különbségről, a két létállapot közötti utazásról szól ez a könyv. Ha te is minden reggel azzal az olthatatlan vággyal a szívedben ébredsz, hogy ma többet hozz ki magadból, mint amit tegnap elértél, ha te is hiszel az emberi fejlődés lehetőségeiben, és elkötelezett vagy a tanulás iránt, ha hajlandó vagy felelősséget vállalni az emberi kapcsolataidért, és nem csak sodródni akarsz bennük, akkor biztos vagyok benne, hogy nagyon jól szót fogunk érteni egymással.

„Na jó, de magabiztossági, asszertivitási és gazdagodjunk meg gyorsan könyvekkel már tele van a polcom. Mi újat lehet még ebben a témában mondani?” – kérdezheted tőlem, teljes joggal.

Ez a könyv azért más, mint amit eddig a hatékony kommunikációról olvastál, mert itt nem azt tanulod meg, hogy miként adj el egy eszkimónak egy hűtőszekrényt. Ez nem a meggazdagodásról szól. Arra a kérdésre ad választ, hogy miért nem mész semmire a céges tréningen elsajátított technikákkal, amikor hazamész, és a férjeddel akarod megbeszélni a soron következő lakásfelújítást. Azt segít megérteni, hogy miért hasztalanok a vállalati környezetben sikeresen működő megoldások akkor, amikor a feleségeddel akarod újratárgyalni a háztartási feladatok elosztását. A tinédzser fiaddal segít szót érteni, akiről látszólag minden szónoklatod lepereg.

Hogy még konkrétabban lásd, mi vár rád, hadd mutassak be neked három párt.

Az első pár – nevezzük őket például Zoltánnak és Andreának – nyolc éve él együtt. Mindketten a versenyszférában dolgoznak, és mindketten sikeresek a szakmájukban, három kisgyermek büszke szülei. Megismerkedésünk előtt két évvel Andrea a masszőrjével beszélgetett az élet nagy dolgairól, aki lelkesen mesélt neki egy önismereti terápiáról, amely teljesen megváltoztatta az életét: azóta egészen másként néz az emberekre, a munkájára, a családjára. Már nem hagyja magát kihasználni, ki tudja jelölni a határokat maga körül, és mindenkin be tudja vasalni, hogy ezeket a határokat tiszteletben is tartsa.

A következő héten Andrea fel is kereste a terapeutát, akivel hosszú utat járt végig önmaga megismerésében, gyerekkori sérelmek feldolgozásában, felnőttkorban összeszedett bizonytalanságok sikeres kezelésében. Az eredmény: magabiztosabb lett a munkahelyén, könnyebben nemet tud mondani a főnökének; magabiztosabb lett a családjában: amikor az anyukája elkezdte századjára mesélni, hogy milyen csúnyán bánt vele az apja, életében először higgadtan, de határozottan megkérte, hogy a házassági problémáit ne vele akarja megoldatni, mert ő a lánya, és mindkettőjüket szereti. A terapeuta szemszögéből egyértelmű sikersztori. Csakhogy most ott ülnek előttem a párterápiás ülésen, és arról számolnak be, hogy három hónapja nem szeretkeztek; hogy minden konfliktuskezelési kísérletük hangos üvöltözésbe torkollik; hogy már nem tudnak közös terveket szőni, mert Andreának mindenről megvan a saját verziója, és azt akarja mindenáron keresztülpréselni; hogy Zoltán nem érti, egy ilyen „vagány csajnak”, amilyenné a felesége vált, miért kell ennyire távolságtartóvá válnia a férje és a gyerekei iránt.

Ez a könyv a Zoltánoknak és Andreáknak szól, és a velük foglalkozó terapeutáknak, akik sokszor szem elől tévesztik, hogy az egyénre koncentráló intervencióik milyen változást hoznak majd kliensük családi rendszerében. Nem elég elsajátítani egy új viselkedési formát, hanem meg kell találni a kiegyensúlyozott módját annak is, ahogyan az megélhető a házasságban, a családban és más fontos emberi kapcsolatokban. Ebben szeretne ez a könyv valami pluszt nyújtani.

A második párt Rolandnak és Beátának nevezem. Roland sohasem árulta el, hogy pontosan mivel is foglalkozik, azt viszont félreérthetetlenül kommunikálta a testbeszédével, a márkás ruházatával és a dél-németországi autómárka mindig gondosan látható helyre kitett slusszkulcsával, hogy fontos embernek tekinti magát, és elvárja, hogy mások is ekként lássák. Tipikusan az az ember, aki kontrollálni akarja a teret – akkor is, ha ő a kliens –, azonnal tegeződik, meg akarja mondani, hogy ki mit csináljon, odébb tolja a kanapét, mert neki úgy kényelmesebb… Beáta, akivel két éve él együtt, ezzel szemben illemtudó és kedves, mozdulatai és arcvonásai valamiféle arisztokratikus finomságot sugároznak. Tanárnőként dolgozik egy középiskolában, és nagyon szereti a hivatását. Az elmúlt hónapokban többször aludt a szüleinél, mint a férje lakásában (Roland szerette volna, ha Beáta az otthonának tekinti, de konfliktushelyzetben mindig kihangsúlyozta, hogy az az ő lakása).

A fiatal feleség belefáradt abba, hogy férje folyton kontrollálja. Nem akarja leélni az életét egy olyan emberrel, aki megszabja, hogy hova, mikor, kivel és milyen öltözetben mehet el. Nem akarja tovább eltűrni, hogy megalázzák és kitartott prostiként kezeljék. Mindeközben Roland tajtékzik a dühtől, és látható rajta, hogy mennyire idegen számára ez a helyzet. Az üzleti világban mindenki úgy táncol, ahogy ő fütyül, mindenki elfogadja – sőt táplálja – a dominanciáját. És most itt van ez a nő, akinek a számára nem elfogadható ez a viselkedés, és akiről lepereg a kiabálás, a fenyegetés és a zsarolás. Az egyik beszélgetés során aztán végképp elszakad a húr: Roland felpattan és a feleségéhez vágja a kezében szorongatott kólásflakont, majd visszaköveteli tőle a lakáskulcsot.

Ez a könyv a Rolandoknak és Beátáknak szól. Azoknak, akik abban a tévhitben élnek, hogy minden emberi kapcsolat ugyanazon játékszabályok szerint működik. Akik azt hiszik, hogy azzal a technikával, amivel ügyfeleiket ráveszik az általuk képviselt termék megvásárlására, meg tudják oldani a házassági vitáikat, és jobb belátásra tudják bírni a gyerekeiket is. Nem, nem és még egyszer nem! Túl sokszor kellett végignéznem, ahogyan az üzleti világban elsajátított kommunikációs stratégiák alkalmazása elidegeníti a házastársakat egymástól, ahogyan megrontja a bizalmat szülő és gyermek között, ahogyan ellenségekké tesz meghitt barátokat. Túl sokszor voltam tanúja annak, ahogyan az egyik fél fejlődése a kapcsolat „szétfejlődését” eredményezte. Az üzleti és a párkapcsolati kommunikáció teljesen más szabályokra épül, teljesen mások a technikái, és ami az egyiknél a siker legfőbb kulcsa, az a másiknál a kapcsolat halálát jelenti.

A harmadik párt nevezzük Andrásnak és Zsuzsának. Hat éve házasok, egy óvodás kisfiú szülei. Kívülről nézve ők a „bezzeg” család. Mindenhová kézen fogva mennek, nagyon szeretik a kisfiukat, sokat foglalkoznak vele, az apa szinte minden este felolvas neki, mielőtt a szülők közösen ágyba fektetnék. A terápiás szobába való bejövetelkor is feltűnik, hogy András milyen előzékeny és udvarias a felesége iránt. Első pillantásra nem is igazán értem, hogy mit keresnek nálam. Azután szépen lassan lefejtjük a látszatot… Kiderül, hogy András három hónapja munkanélküli, míg Zsuzsa egy remekül működő vállalkozás jól kereső vezetője. András nagyon haszontalannak érzi magát „sikeres” felesége mellett. Ennek ellensúlyozására átvállal minden házimunkát, mos, főz, vasal és takarít a feleségére és a fiára. Ő viszi a gyereket az oviba, ő jár a szülői értekezletre. Ki ne szeretne egy ilyen férjet?

Ám úgy tűnik, hogy Zsuzsa egyre kevésbé akar egy ilyen férfival együtt élni. Azért kér segítséget, mert egyedül érzi magát felelősnek két gyerekért. Nemcsak hogy az ő keresete biztosítja a család megélhetését, de ő hozza a családot érintő döntéseket is, ő osztja ki a feladatokat, ő működteti az egész rendszert. A hat év alatt sokszor megpróbálta már helyzetbe hozni bizonytalankodó férjét, de káosz lett a vége. Valakinek vezetnie kell! Közben egyre többször érzi úgy, hogy már nem tud férfiként tekinteni a férjére, amit természetesen a férje is érez, és amitől egyre kevésbé tud teljesíteni – a szexben is. Egyszer aztán kipattan Zsuzsából a felismerés: „Hat éve cipelem ezt az embert a hátamon, de most elfogyott az erőm. Így nem akarom tovább csinálni!” Zsuzsa egy igazi férfira vágyik, nem egy takarítónőre, és biztosra veszem, hogy ha András nem vigyáz, hamarosan sorakozni is fognak a jelöltek.

Ez a könyv az Andrásoknak és Zsuzsáknak szól. Azoknak, akik gyerekkorukban rossz mintákat láttak, akiket az élet veszteseivé neveltek, akiket elnyomtak domináns kortársaik, akiknek sohasem tanították meg, milyen egy igazi férfi egy igazi nő mellett. Talán pont a bizonytalanok lesznek a legtöbben azok között, akik elolvassák a könyvemet. A magabiztosnak nincs rá szüksége, az agresszív pedig nem tudja, hogy szüksége van rá. Sok tanulságot ezért tudatosan a bizonytalanok számára fogalmazok meg a könyv írása során, hogy felfedezzék erőforrásaikat, és elkezdjék tudatosan használni azokat a párkapcsolatuk építésére, valamint a velük együtt élő magabiztosaknak, hogy megfelelően tudják támogatni párjukat a közös fejlődésben.

Néhány információval még adós vagyok a könyv múltjával kapcsolatosan. Az anyaga nem teljesen új, támaszkodik a 2004-ben megjelent Áspiskígyók és palimadarak: A magabiztos kommunikáció kézikönyve című munkámra, amely kötelező irodalom és vizsgaanyag lett több magyarországi főiskolán és egyetemen. Ennek meglátásait alkalmaztam párokra és családokra a 2013-ban megjelent Ketten együtt magabiztosan: Párkapcsolat-építő kommunikáció című könyvemben. A mostani átdolgozott kiadásban erről fújom le a port, és ezt egészítem ki az azóta szerzett tapasztalataimmal és felismeréseimmel. Ahogy a személyiség, úgy egy könyv anyaga is évről évre érik, fejlődik. Örülök, hogy együtt haladhatok veled ebben a folyamatban!

Fektessük le az alapokat!

„Kezdjük az alapoknál!” – halljuk gyakran különböző témák bevezetéseként. Ám addig nem érthetjük meg igazán mélyen, mit is takar ez a kifejezés, amíg nem vettünk részt egy építkezésen. Magam is akkor fogtam fel, miről is van szó, amikor elkezdtük a családi házunk építését. Hónapokig dolgoztunk a tervezővel azon, hogy miként is nézzen ki a házunk, milyen legyen a tető formája, hol legyenek az ablakok, milyen szigetelés legyen a falon… Csupa látványos dolog. Aztán megjelent a betonkeverő, jöttek a munkagépek, és elkezdődött az építkezés – lefelé. Semmi látványosság, sehol egy fal, csak ásás, vasak összedrótozása, zsaluk összeillesztése. A ház nem halad, csak a gödör nő és a pénzünk fogy. Fura érzéseket váltott ki bennünk ez a folyamat, ám megértettem általa, hogy csak az képes felfelé, láthatóan növekedni, aki először kellő mélységben alapot készít a fejlődéshez.

Ilyesmit fogunk tenni ebben a fejezetben a magabiztossággal. Elkezdjük az alapoknál. Ettől még nem feltétlenül leszel sikeresebb holnap egy házassági vita megoldásában, de szélesebb rálátásod lesz a mögöttes tényezőkre, jobban fogod érteni a rejtett összefüggéseket. Kezdjük tehát az alapoknál!

Előre jelzem, hogy a magabiztosság, önérvényesítés, asszertivitás kifejezések gyakorlatilag ugyanazt a viselkedésrepertoárt jelölik. Azért sorolom itt fel mindegyiket, mert a szakirodalom felváltva használja őket. Az egyszerűség és a könnyen érthetőség kedvéért ezentúl főként a „magabiztos” szót fogom használni.

A személyközi kommunikáció kutatása során az elmúlt évtizedek alatt nagyon sok jól alkalmazható, logikusan átlátható és a megértést nagyban elősegítő ismeret halmozódott fel. Ebből szeretnék most egy áttekintést nyújtani, amelyre építek is majd a későbbiekben.

A kommunikáció folyamata

Mi történik, amikor két ember – mondjuk Dóri meg én – beszélget egymással, és az egyik valamilyen információt szeretne a másiknak átadni? Könnyű lenne a dolgunk, ha képernyőmegosztással vagy valamilyen alkalmazással egy az egyben át lehetne küldeni a tartalmat az egyik fejből a másikba, adatveszteség nélkül. Ám az emberi kommunikáció nem ilyen egyszerű. Ami először megjelenik a fejemben azzal az igénnyel, hogy kifejezzem Dóri felé, egyáltalán nem egy jól körülhatárolható, megfogalmazható üzenetként rajzolódik ki bennem, hanem különféle jelrendszerekben írt információtöredékek kusza halmazaként. Képek villannak végig az agyamon; mondatok ugranak be, amelyeket akár betűk formájában, vizuálisan is látok magam előtt; korábbi beszélgetések hangjai elevenednek fel gondolataimban; illatok, érzelmek, ötletek, és ki tudja, mi minden más. Ehhez adódik még a pillanatnyi kedélyállapotom, az aktuális hozzáállásom a másikhoz (például szimpátia vagy elutasítás), a környezet és más hasonló tényezők befolyása. Mivel sem USB-n, sem Bluetoothon nem tudjuk ezeket átküldeni, arra kényszerülünk, hogy egy mindkettőnk által ismert jelrendszerré, a beszélt nyelvvé alakítsuk át. Vagyis ami bennünk sokféle jelként megjelent, azt kódoljuk egy egységes jelrendszer alapján, ebből születik az a mondat, amit végül elmondunk egymásnak. Más szóval az agy elektronikus jeleit át kell alakítanunk akusztikus jelekké.

A feleségem ezután „veszi” az üzenetet, átengedi saját gondolatai, érzelmei, kedélyállapota, a velem szerzett korábbi tapasztalatai szűrőjén, és megalkot a fejében egy képet arról, hogy az üzenet adója – ez esetben én – mit is akarhatott eredetileg mondani. Vagyis dekódolja az üzenetet, az akusztikus jeleket újra átalakítja elektronikus jelekké. Az üzenet átadásának ezt a folyamatát így ábrázolhatjuk:

A kétszeres átalakításból (kódolás és dekódolás) természetszerűen adódik, hogy az adó és a vevő fejében kirajzolódó (eredeti és vett) üzenet nem mindig egyezik, vagyis könnyen félreérthetik egymást. Hadd szemléltessem ezt a következő elképzelt példával.

Mondjuk, Dórival este a nap levezetéseként bekapcsoljuk a Netflixet, és elkezdünk együtt válogatni a filmek között. Mindkettőnknek van egy elképzelése arról, hogy milyen műfajú film illene a legjobban az esti forró csokihoz és a pillanatnyi hangulatunkhoz. Az ő kezében van a távkapcsoló, és látom, ahogy elkezd böngészni a romantikus történelmi filmek között. Bennem ebben a pillanatban végigfut az egész napi fáradtság érzete, bevillan az agresszív autóstárs, aki a vezetést élet-halál küzdelemnek felfogva elvette az elsőbbségemet a kereszteződésben, meg az értetlen ügyintéző a hivatalban, aki csak ötszöri elmagyarázás után fogta fel, hogy tulajdonképpen mit is akarok. Mindezek hatására az az igény rakódik össze bennem, hogy valami nyomozós-rejtélymegoldós-odacsapós-robbantós filmet néznék meg szívesen, amiben kiadhatom a bennem felgyűlt összes feszültséget. Hogy mindezt kifejezzem Dóri felé is, azt mondom neki: „Nem nézhetnénk inkább valami pörgősebbet?”

A feleségem ezt az általam kódolt üzenetet dekódolja a saját élményhátterének szűrőjét használva, és eszébe jut, hogy előtte két napig távol voltam egy konferencián, hogy sűrű hetünk volt, és alig jutott időnk egymásra figyelni, sőt az is bevillan neki, hogy ma csak egyszer hívtam fel napközben, akkor is feszült volt a hangom. Tehát arra a következtetésre jut, hogy nem akarok vele romantikus körülmények között kettesben lenni. Ebből csakis az következhet, hogy már nem szeretem annyira, hogy már nem találom vonzónak, hogy a kapcsolatunkból kialudt a szenvedély, vagy még rosszabb: gyengéd érzelmeket táplálok a nem létező titkárnőm iránt. Pedig mindez egyáltalán nem felel meg a valóságnak. Félreértjük egymást, mert nem látjuk, mi zajlik le a másik fejében.

A személyes közléseken túl a tárgyilagos beszélgetésben is könnyen adódhat félreértés, mivel minden tárgy, amiről beszélünk, valamilyen formában kirajzolódik a tudatunkban. Ha például azt mondom, hogy „csavar”, akkor az egyik személynek egy aranysárga fémdarab jut eszébe kis kerek fejjel, benne egy hosszúkás vágással, a másik egy szürkés színű fémdarabra gondol, hatszögletű fejjel, vágás nélkül. Ha pedig történetesen egy fodrász is ül a társaságban, akkor ő valószínűleg egy bodorítóeszközre fog gondolni a szó hallatán. Arról nem is beszélve, hogy a matróznak várhatóan a hajócsavar jutna eszébe. Mind a négyen csavarra gondolnak, és mind a négyen azt feltételezik, hogy beszélgetőpartnerük is ugyanarra gondol, amire ők.

Ahogyan az eddigiekből is látható, ha a gondolatainkat és az érzéseinket megtanuljuk minél pontosabban kifejezni, a félreértés esélyét a lehető legkisebbre csökkentjük. Bizonyos fokú információtorzulás mindig lesz, ez elkerülhetetlen. Ám hogy ez olyan határokon belül maradjon, ami még nem veszélyezteti a kapcsolatot, érdemes visszakérdezéssel, aktív meghallgatással leellenőriznünk, hogy helyesen értettük-e a társunk mondanivalóját.

A kommunikáció csatornái

A kommunikáció folyamatában az üzenetünket nem csak a szavak hordozzák: a szavak, a hanglejtés és a testbeszéd együtteséből tevődik össze. A kommunikáció kutatói általában egyetértenek abban, hogy az üzenetnek mindössze 7%-át hordozzák a szavak, 38%-át a hanglejtés és 55%-át a testbeszéd. Ha például este hazaérek a munkából, és a feleségem megkérdezi, milyen volt a napom, azt válaszolom: „Egészen jól eltelt.” Ő azonban nem áll meg a szavaknál, hanem megvizsgálja (akár tudatosan, akár tudattalanul – a legtöbb esetben azonban tudattalanul), hogy azokat milyen hangsúllyal, milyen hanghordozással mondtam ki, és mindeközben milyen testhelyzetet vettem fel. Ha a hangom vidám, oldott, testtartásom pedig nyugodt, ellazult, akkor tudja, hogy elhiheti a válaszomat, minden rendben van. Ha azonban feszült hangon beszélek, és a testtartásom görcsös, akkor jó oka van feltételezni, hogy nem mondtam el a teljes igazságot: valami történt, ami felzaklatott. Kommunikációmnak tehát csak egészen kis hányadát teszi ki az, amit mondok (verbális kommunikáció), nagy részét az adja, ahogyan mondom (nem verbális kommunikáció). Úgy is fogalmazhatnék: amit teszek, az olyan hangosan beszél, hogy nem hallják tőle azt, amit mondok.

Az egyes testhelyzetek és gesztusok jelentésének magyarázatába nem bocsátkozom, ezt megtették már mások, sokkal átfogóbban, mint ahogy e könyv terjedelme megengedné.1 A kommunikáció folyamatáról szóló ábránkat tehát a kommunikáció egyes csatornáit is beleszőve így módosíthatjuk:

Ahogy az előbbi példából is láthattuk, a szavak és a magatartás nem mindig hordozzák ugyanazt az üzenetet. Olykor támogatják és kiegészítik egymást, máskor pedig ellentmondanak egymásnak, és ezzel igencsak összezavarhatják a hallgatót. Az ilyen ellentmondó üzenetekkel könnyen kettős kötésbe (double bind) csalhatjuk partnerünket. Melyik közlésnek higgyen, a verbálisnak vagy a nem verbálisnak?

Egyáltalán mi indít valakit arra, hogy ilyen kevert üzenetet továbbítson? Előfordulhat, hogy olyan dolog felől kérdezték, amelyről nem akar beszélni. Így szóban tagadja, vagy megpróbál kitérni a konkrét válaszadás elől, nem verbális csatornái azonban önkéntelenül is az igazat mondják (ahogy látni fogjuk majd, ez a kommunikáció első axiómája: „az ember nem képes nem kommunikálni”). Gyakoribb azonban, hogy az adó burkoltan akar egy üzenetet közvetíteni, anélkül, hogy valójában kimondaná. Úgy fogalmaz, hogy kijelentését vészhelyzetben letagadhassa vagy kimagyarázhassa. Ha például a férj azt mondja: „Minden rendben van”, de közben a testbeszéde és a hanglejtése segítségért kiált, akkor a feleség nagyon hálátlan helyzetbe kerül. Bárhogy is reagál, csapdába lép. Ha megpróbálja vigasztalni, könnyen azt kaphatja, hogy: „Mit vagy úgy oda, hát nem megmondtam, hogy minden rendben?” Ha viszont nem törődik vele, akkor férje ezen megsértődhet, és azt vetheti felesége szemére, hogy nem veszi figyelembe az érzéseit.

Kettős kötésbe pusztán szóbeli közlésünk révén is kerülhet beszélgetőtársunk. Ez olyankor szokott bekövetkezni, amikor még magunk sem tisztáztuk érzelmeinket vagy álláspontunkat, és két véglet között vergődünk. Felnőtt gyermekek szüleinek tipikus játéka ez. Azt mondhatja például egy anya a fiának: „Szeretném, ha azt tennéd, ami számodra a legjobb – én majdcsak megbirkózom az egyedülléttel.” Két egymásnak ellentmondó üzenet van itt egybecsomagolva: „Azt akarom, hogy önálló felnőtt legyél, hogy a saját lábadra állj, és független legyél tőlem.” És: „Azt akarom, hogy mindig szükséged legyen rám, hogy soha ne hagyj el, és mindig úgy függj tőlem, ahogy én tőled.” Mit tehet ilyen esetben az üzenet fogadója? A legtisztább megoldás, hogy elmondja mind a két üzenetet, amit kihallott, visszatükrözi az egymásnak ellentmondó kijelentéseket, és ezzel lehetőséget ad az adónak, hogy rendezze gondolatait, érzéseit, és újrafogalmazza a mondanivalóját.

A kettős kötés a kommunikációkutatás kezdetén számos vizsgálat tárgyát képezte. A kaliforniai Mental Research Institute munkatársai azt is gyanították, hogy a szkizofrén gyermekek megbetegedésében nagy szerepet játszhat a szülők kommunikációjában megjelenő, nem tudatosan használt kettős kötés. Később ezt a gondolatot elvetették, de kétségtelen, hogy jelentős károkat okoz az emberi kapcsolatokban, különösen azokban, amelyekben érzelmileg is érintettek vagyunk. Az ember nem képes tartósan a kettős kötés fogságában létezni, mert előbb vagy utóbb kimozdul vagy az egyik, vagy a másik irányba. Ha pedig tartósan egymásnak ellentmondó hatásoknak teszi ki magát, azzal valamilyen pszichés torzulás kockázatát terheli magára.

A kettős kötés jelensége az egyik legerősebb okom arra, hogy a házasságot előnyben részesítsem az élettársi kapcsolattal szemben. Az élettársi kapcsolatot ugyanis úgy is felfoghatjuk, mint egy intézményesített kettős kötést, amelyben folyamatosan két ellentmondó üzenetet küldenek egymásnak a kapcsolatban részt vevő felek. Az egyik üzenet: „Szeretlek, fontos vagy nekem, együtt akarok élni veled.” Ugyanakkor ott van mellette a másik üzenet is: „Független akarok maradni, nem akarok elköteleződni. Ne jöjj hozzám túl közel, mert bármikor kiléphetek.” Véleményem szerint ez az egyik ok, amely meghúzódik a szociológusok által kimutatott jelenség mögött, mely szerint az élettársi kapcsolatban élők gyakrabban betegednek meg, több alkoholt fogyasztanak, és rövidebb ideig élnek, mint a házasok. Emellett az élettársi kapcsolatba születő gyermekek gyengébb tanulmányi eredményeket érnek el, kevesebb barátot szereznek, és kevésbé tartós párkapcsolatokat képesek kialakítani, mint házasságba születő társaik.2 Ezzel szemben a házasság egy világos elköteleződés, egyértelmű üzenet: „Szeretlek, fontos vagy nekem, meg akarom veled osztani az egész életemet, ezért elköteleződöm melletted.” Persze a házasságot is meg lehet tölteni romboló tartalommal, de mindenképp stabilabb keretet biztosít ahhoz, hogy egy igazán beteljesítő, boldog kapcsolatot építsenek fel a pár tagjai.

Összefoglalva tehát azt mondhatjuk, hogy nem elég beszélgetőtársunknak csak a szavaira figyelnünk, közlését a szavak, a hanglejtés és a testbeszéd összjátéka teszi kerek egésszé. Túl gyakran történik meg, hogy a párunkat egyetlen hangszerként hallgatjuk, holott minden egyes ember egy egész zenekar.

A kommunikáció axiómái

Paul Watzlawick, a kommunikációkutatás egyik ősatyja öt axiómát – általánosan elfogadott alapfeltevést – mutat be klasszikus művében.3 A következőkben ezeket vizsgáljuk meg egy kicsit részletesebben.

1. Az ember nem képes nem kommunikálni. Minden, amit mondunk, és minden, amit teszünk, sőt az is, amit nem mondunk és amit nem teszünk, valamilyen üzenetet hordoz. Ahogy láttuk, a közlés nemcsak szavakból áll, hanem hanglejtésből és testbeszédből is. Ezekhez még további elemek is csatlakozhatnak, amelyeknek szintén üzenetértékük lehet: a beszéd sebessége, szünetek, nevetés, sóhajtás és így tovább. Röviden: mindennemű viselkedéssel kommunikálunk.

A viselkedésnek nincs ellentétpárja. Ha csak egyszerűen állunk egy helyben, és semmit nem teszünk, akkor is viselkedünk: állunk. Az ember egyszerűen nem képes nem viselkedni. Ha pedig a viselkedést egyenlővé tettük a kommunikációval, akkor ebből egyenesen következik, hogy az ember nem képes nem kommunikálni. A lány a váróteremben, aki a falnak támasztja a fejét és becsukja a szemét, a férfi a vonaton, aki mereven bámul maga elé, mindketten közölnek valamit: „Nem akarok beszélni, és azt sem akarom, hogy más megszólítson.” Aktívan látszólag semmit nem tesznek, viselkedésükkel mégis üzenetet továbbítanak.

2. A közlésnek van tartalmi és kapcsolati síkja. Minden közlés két szintből áll. Az első a tartalom, amely objektív információként nyilvánul meg. Teljesen közömbös, hogy az információ igaz-e vagy hamis, érvényes-e vagy érvénytelen; minden közlésben van egy tartalmi elem. Ezzel egyidejűleg történik egy másik közlés is, amely az adó abbéli szándékát fejezi ki, hogy a vevő miként értelmezze üzenetét. Ez a másik szint az adó és a vevő közötti kapcsolatot határozza meg. Így tehát minden közlésnek van tartalmi és kapcsolati eleme.

Ha például a feleség megkérdezi a férjétől: „Hol voltál egész este?”, akkor ez a kérdés két elemet tartalmaz. Először is rákérdez egy objektív információra, a férj esti programjának helyszínére. Ezen felül azonban az, ahogyan kérdez (hanglejtés, arckifejezés), mutathat jóindulatú érdeklődést, féltékenységet, megvetést, vagyis olyan jelzéseket, amelyek kifejezik, hogy az adó milyennek értékeli a vevőhöz fűződő kapcsolatát. A vevő ezt érzékeli, és válaszában akaratlanul is kimutatja, hogy kapcsolatuknak ezt a meghatározását elfogadja-e vagy sem (az ember nem képes nem kommunikálni).

A kapcsolati szint határozza meg, hogyan viszonyulunk a tartalmi síkon elhangzó közléshez. Amikor a feleség feltette a kérdését, sokkal fontosabb volt számára, hogy a férjével való kapcsolatát biztonságban tudja, mint az, hogy konkrétan mely GPS-koordinátákkal meghatározott helyszínen töltötte az estét.

3. Minden beszélgetés ingerek és reakciók láncolatából áll. Ez azt jelenti, hogy két ember beszélgetésekor az egyik mond valamit (inger), ami érzéseket és gondolatokat vált ki a másikból, aki ezeket szavakba önti, és válaszol (reakció). Ezt a választ az első személy ingerként éli meg, amely őt is reagálásra készteti. Így váltják egymást ingerek és reakciók a beszélgetés végkimeneteléig.

A következő példa világossá teszi, hogy miről is van szó. Vacsora közben a férj beszélgetést akar kezdeményezni, ezért megkérdezi a feleségétől: „Milyen napod volt ma?” A feleségre ez a kérdés ingerként hat, amely valamilyen reakciót hív elő belőle. Esetünkben a pár egy nehéz szakaszon van túl, amikor a feleség viszonya miatt a pár egy évig terápiára járt. A feleségnek ebben a pillanatban bevillan, hogy annak idején egy buta elszólás miatt lepleződött le, ezért most kicsiben átéli ugyanazt a zavart és megalázottságot, mint a nagy lebukáskor. Hogy mentse a helyzetét, azt válaszolja: „Te most megint szaglászol utánam? Nem abban egyeztünk meg, hogy megpróbálunk újra megbízni egymásban?” A férfi meglepődik ezen a válaszon, mert egyáltalán nem állt szándékában kutatni a felesége életében, csak kellemesen beszélgetni szeretett volna vele a finom vacsora mellett. De most, hogy a felesége ilyen hevesen reagált, befészkelte magát a gyanakvás a gondolataiba, és ez erős ingerként hat rá, hogy ő is ebbe az irányba folytassa a beszélgetést. „Miért, volna rá okom, hogy szaglásszak utánad?” A feleségnek több se kell. Sértett önérzetének védelmezésében ez csak olaj a tűzre, ezért az összes bűntudatát, frusztrációját ráönti a férjére: „Ne csodálkozz, hogy elcsábultam, ha ilyen kontrolláló és domináns vagy!”

A valós életben tehát nem lehet előre megírni egy beszélgetés forgatókönyvét, mert az mindig a beszélgetőtársak egymásnak adott ingereitől és reakcióitól függ. Ugyanakkor teljesen kiszolgáltatottak sem vagyunk, mert éppen az általunk adott inger jó megválasztásával befolyásolhatjuk a beszélgetés további menetét. Nem tudjuk kontrollálni a másik reakcióját, de mindent megtehetünk annak érdekében, hogy lehetőleg pozitív reakciót váltsunk ki.

A házaspár két tagja között lezajlott folyamatot grafikusan így lehetne ábrázolni:

A férfitől jövő üzenet (folyamatos vonalú nyíl) ingert vált ki a nőben, amit reakcióként visszadob (szaggatott vonalú nyíl). Ez a reakció egyben inger is a férfi számára, amely belőle is valamilyen reakciót vált ki (folyamatos vonalú nyíl), és így tovább.

Összegezve elmondhatjuk, hogy a kommunikáció sohasem zajlik egy vonalon. Mindig két vágányon fut, és a végkimenetele attól függ, hogy a beszélgetésben részt vevő felek mennyiben reagálnak tudatosan az észlelt ingerekre, és mennyiben ügyelnek arra, hogy reakciójuk a másik felet is pozitív reakcióra késztesse. Így tehát bármilyen mérges vitát jó irányba lehet fordítani megfelelő ingerek segítségével, és ez ad lehetőséget arra, hogy a párok még harminc év házasság után is tudjanak újat mondani egymásnak, meg tudják lepni és nevettetni egymást.

4. A kommunikáció analóg és digitális kódokból áll. Watzlawick itt az elektronika szaknyelvéből kölcsönöz kifejezéseket. A nyelv digitális kód, jelentés nélküli egységekre (hangokra, betűkre) bontható. A digitális kommunikáció a verbális csatornán zajlik, célja elsősorban az információátadás. Ahol a kommunikáció lényege a kapcsolat, ott a digitális kóddal nem sokra megyünk. Az érzések közvetítésére az analóg kommunikáció, tehát a nem verbális kód alkalmasabb. Ezt a kultúrákon és korokon átívelő kifejezésmódot használja a művészet (például a képi ábrázolás vagy a tánc), de analógiás kód a mosoly vagy a könnyek is. A gyerekek különösen érzékenyek a nem verbális jelzésekre, már olyan életkorban is, amikor a digitális jeleket még nem képesek dekódolni.

5. Az emberi interakciók lehetnek szimmetrikusak és kiegészítők attól függően, hogy a kapcsolat egyenlőségen vagy alá-fölé rendeltségen alapul-e.

Ha egy személy domináns módon viszonyul a másikhoz, akkor a másik személy reagálhat szintén dominanciával, vagy pedig elfogadja beszélgetőpartnere helyzetét, önmagát pedig alárendeli. Utóbbi esetben kiegészítő kapcsolatról beszélünk, melyben az egyik fél elsődleges vagy fölérendelt szerepet tölt be, a másiknak pedig másodlagos vagy alárendelt szerep jut. Ha ez többször megismétlődik, akkor ez a minta rögzül, és hosszú távon meghatározza a kapcsolatukat. Egy ilyen kapcsolat szereplőit nem feltétlenül oszthatjuk fel „erősekre” és „gyengékre”, „jókra” és „rosszakra”. Lehetnek ezek olyan viszonyok is, amelyekben társadalmilag elfogadott az alá- és fölé rendeltség (ilyen például a szülő és a gyermek, orvos és páciens, tanár és diák kapcsolata).

A szimmetrikus kapcsolatban a részt vevő felek tükörképként szolgálnak egymásnak. Ha az egyik dominánsan viselkedik, akkor a másik is dominanciával válaszol. Egyenrangú viszonyban állnak egymással.

Bonyolulttá akkor válik a helyzet, amikor különválik egymástól a deklarált viszony és a másikhoz való magatartásbeli viszonyulás. Mit jelent ez? Ha a házasságot szimmetrikus viszonyként fogjuk fel, amelyben a felek egyenrangúak egymással (legalábbis a mi európai kultúránkban elvileg így van – később azért erre még visszatérek), egymáshoz azonban kiegészítő módon viszonyulnak, feszültség jön létre a szimmetrikus keret (egyenrangúság) és a kiegészítő kapcsolatokat jellemző magatartás (alá-fölé rendeltség) között.

Ezt a jelenséget figyeltem meg Ferenc és Loretta párterápiáján is. Loretta – talán életében először – eléggé biztonságban érezte magát ahhoz, hogy elmondja, mi minden bántja a házasságában, miközben Ferenc többször a szavába vágott, és megpróbálta megcáfolni. Amikor Ferencre került a sor, ő is belekezdett panaszáradatába, majd hirtelen Lorettának eszébe jutott valami, amit még az előző mondataihoz hozzá szeretett volna fűzni. Erre Ferenc kikérte magának, hogy a felesége a szavába vág, és ezt mondta: „Én még nem fejeztem be a válaszomat Gábor kérdésére, úgyhogy légy szíves, ne vágj a szavamba. Egyébként pedig erre már éppen elég időt fordítottunk, úgyhogy erről többet nem beszélünk.”

Megragadtam az alkalmat, és lefordítottam számukra érthető módon, hogy mi is zajlott le éppen közöttük: „Az imént mindketten azt mondták, hogy tisztelik egymást, és egyenrangú házasságban élnek. Ugyanakkor most végignéztem, amint Ferenc többször Loretta szavába vágott anélkül, hogy Loretta ezt kikérte volna magának, viszont Loretta ugyanezt a jogot nem gyakorolhatta Ferenccel szemben. Ráadásul most az a benyomás született bennem, hogy az önök kapcsolatában Ferenc az, akinek jogában áll meghatározni, hogy miről beszélgetnek, és ez a beszélgetés meddig tarthat. Ha pedig ő úgy gondolja, hogy a témát kimerítették, akkor befejeződik a beszélgetés, akár tetszik ez Lorettának, akár nem. Jól látom?” Mindketten megdöbbentek, mert világossá vált előttük, hogy a magatartásukkal teljesen ellentmondtak annak a megállapodásnak, amelyet házasságuk kezdetén tettek, hogy egyenrangú házasságban szeretnének élni.

Ez fontos lecke mindannyiunk számára, akik párkapcsolatban élünk: olykor érdemes megvizsgálnunk az egymáshoz való viszonyunkat, hogy tényleg azt tesszük-e, amit tenni akarunk egymással, vagy gondolkodás nélkül azt a játszmát követjük, amely az évek során belénk rögzült. Jó, ha ismerjük ezt az öt axiómát, mert a segítségükkel sokkal könnyebben át tudunk látni helyzeteket és játszmákat.

Jegyzetek

1E témakörhöz ajánlom Allan Pease Testbeszéd című olvasmányos, kellemes humorú klasszikusát (Budapest: Park Kiadó). Témánk szempontjából fontos, hogy a szerző többször is különbséget tesz könyvében a bizonytalan, a magabiztos és az agresszív emberek jellemző testbeszéde között.

2Karen Holford, The Family Book: Creative Ideas for Families (Grantham: Stanborough Press, 2004), 74.

3Paul Watzlawick, Menschliche Kommunikation: Formen, Störungen, Paradoxien, 10. kiadás (Bern: Hans Huber, 2000), 50kk.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin
Borítóterv: Lente István
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Ubuntu – Ubuntu Font License