Lynn Painter

SZERELMI
FOGADÁS

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Első
FEJEZET

Hallie

– Kaphatnék egy Manhattant és egy chardonnay-t?

– Persze. – Hallie gyorsan az egyik koszorúslány kezébe nyomott egy whiskey-kólát, és miközben hátrapillantott a válla fölött, nyugtázta, hogy a pasas – hűha! –, aki épp az üvöltő Electric Slide-ot is túlkiabálva adta le a rendelést, hihetetlenül jóképű. Biztos a násznéphez tartozik, talpig szmokingban, elegánsan, és bár eldöntötte, hogy nem ismerkedik, Hallie nem tudta nem észrevenni azokat a helyes gödröcskéket és a hollywoodi szupersztárhoz méltó testalkatot.

– Bourbonből kéri?

A fickó a pultra könyökölt, és egy kicsit közelebb húzódott a bárhoz, amikor a szálloda báltermében minden eddiginél nagyobb lett a hangzavar.

– Inkább Rye-ból.

– Rendben. – Hallie kiemelt egy üveget a jégről, a szürke palacktartó vödörből. – Megkóstolja narancsos bitterrel?

Előbukkantak a férfi gödröcskéi, felvonta a szemöldökét, és hunyorított a kék(?) szemével.

– Van olyan?

– Igen. – Hallie töltött a chardonnay-ból, és a férfi elé tette a poharat. – Imádni fogja, hacsak nem teljesen hülye.

– Többnyire nem vagyok az – felelte a fickó egy köhintés mögé rejtett nevetéssel –, szóval, jöhet.

Hallie hozzálátott az ital elkészítéséhez, és valahogy úgy érezte, mintha ismerné a fickót. Nagyon ismerősnek tűnt… Nem is feltétlenül az arca, inkább a hangja, a magassága és a csillogó szeme, amiből mellesleg látszott, hogy bármilyen vad kalandra kapható.

Hallie nézte, ahogy a táncparkett diszkófényei megvilágítják a férfi sötét haját. Megrázta a mixert, pohárba szűrte a Manhattant, és közben próbált rájönni… Gondolkodj, gondolkodj, gondolkodj. Hátranézett a főasztal irányába, amikor végre eszébe jutott.

– Tudom, honnan volt ismerős!

A pasas visszafordult.

– Tessék?

Olyan zaj volt, hogy Hallie-nek kicsit közelebb kellett hajolnia hozzá.

– Maga Jack, ugye? – kérdezte mosolyogva. – Én Hallie vagyok. Tőlem vette a…

– Hé! – mondta mosolyogva, majd a lány kezére tette a kezét, határozottan a szemébe nézett, közelebb húzódott hozzá, és így szólt: – Hallie. Figyeljen ide! Meg ne említse a…

– Atyaúristen! – Egy szőke lány jelent meg Jack mellett – honnan került ide? –, és szemrehányóan sandított Hallie-re. – Ez most komoly, Jack? A pincérnővel?

– Bartender – javította ki Hallie, bár fogalma sem volt, miért érezte szükségét, és hogy mi lehet a Szuperszöszi baja.

– Tíz perce meglógtál, ráadásul a húgod esküvőjén, az ég szerelmére, hogy kikezdj a pincérnővel?!

– Biztosíthatom, hogy senki nem kezdett ki senkivel – magyarázkodott Hallie, és kínosan érezte magát, amiért a nő hangjára sokan odakapták a fejüket. – És bartender vagyok, nem pincér…

– Befogná végre? – vágott közbe tajtékozva Szuperszöszi úgy, hogy az utolsó szónál egy oktávval magasabbra csúszott a hangja, ahogy a Kardashian lányoké szokott.

– Lehiggadnál, Vanessa? – sziszegte Jack, és átnézett a barátnője feje fölött, ahogy próbálta rávenni, hogy csendben maradjon. – Nem is ismerem…

– Láttalak! – kiáltotta, miközben a DJ átváltott az Endless Love-ra, ami nem könnyítette meg, hogy csendesebben beszéljen. Hol az az átkozott Macarena, amikor az embernek a legnagyobb szüksége van rá? – Odahajoltál hozzá, és megfogtad a kezét. Mióta van ez a…? – faggatózott Szuperszöszi, akit ezek szerint Vanessának hívnak.

– Ugyan már, Vanessa, ez nem…

– Halljam, mióta?! – visította.

A srác állkapcsa megfeszült, majd ellazult, végül kinyögte:

– Ma reggel óta.

Vanessa szája tátva maradt.

– Te vele voltál ma reggel?

– Nem úgy velem, hogy velem – szólt erre Hallie, és közben zavartan nézett körbe, amiért ilyen helyzetbe keveredett.

Hétvégenként részmunkaidőben dolgozott a Borsheimnél. A fickó, Jack, aznap reggel járt az üzletben, és Hallie segített neki gyűrűt választani.

És nem is akármilyen gyűrűt.

„A” gyűrűt. A „leszel mellettem féltékeny boszorka életem végéig?” gyűrűt.

– Nála vettem ezt… – Jack előkapta a zsebéből a gyűrűsdobozt, és gyakorlatilag a lány arcába nyomta. – Ezt neked vettem, Vanessa. Jesszusom! – szűrte a fogai közt.

A doboz ugyan le volt zárva, de Hallie tudta, hogy egy lenyűgöző, négyszögletes csiszolású gyémánt eljegyzési gyűrű lapul benne.

Jack vicces, sármos fickónak tűnt, amikor segített neki a tökéletes gyűrű kiválasztásában, de nyilvánvalóan a farkával gondolkodik, amennyiben Vanessát tartja megfelelő lelki társnak.

Vagy tényleg teljesen hülye.

– Ó, istenem! – sikkantotta Vanessa, egyszeriben felragyogott az arca, ahogy Jackre nézett, és a kezét a szíve fölé szorította. – Megkéred a kezem?

A férfi egy egész másodpercig hunyorogva bámult rá, majd így szólt:

– Most nem.

– Nem? – Vanessa mosolya egyszeriben lehervadt.

– Nem, a fenébe is!

Hallie felhorkant, mire Vanessa megrebbentette azokat a látványosan hosszú szempilláit – tuti, hogy műszempillák –, és Hallie felé sandított.

– Mi olyan vicces? – vakkantotta.

Hallie megrázta a fejét, de valamiért nem tudta abbahagyni a mosolygást. Csak arra tudott figyelni, ahogy a pasas káromkodik: egyszerűen hibátlan volt.

Mielőtt egy másodperc is megadatott volna felfogni, mi történik, Vanessa felkapta a pultról a teli pohár chardonnay-t, és egy laza csuklómozdulattal az egészet Hallie arcába öntötte.

– Aahh! – A hideg bor végigfolyt Hallie arcán, és égette a szemét. Szerencsére a pultban rengeteg kéztörlő volt, ráadásul egy konyharuha történetesen éppen a vállán pihent, úgyhogy azzal törölte meg az arcát.

– Vanessa! Mi a gond?!

– Maga a gond…

– Annyira sajnálom – mondta Jack szánalmas bocsánatkérő tekintettel. Megragadta Hallie konyharuháját, és törölgetni kezdte vele a nyakáról lecsöpögő bort, mire Vanessa szeme még jobban elkerekedett.

– Ó, az ég szerelmére, de hát ő jól van! – jegyezte meg gúnyosan Vanessa.

– Igen, jól vagyok – erősítette meg Hallie, és egy zavart pillantás kíséretében kivette Jack kezéből a konyharuhát.

Jack közelebb hajolt hozzá, így Hallie csak az aggódó arckifejezését és a kék szemét láthatta.

– Jól van, Hallie?

– Igen – hebegte a lány, és úgy érezte, hátrálnia kell egy lépést. Túl vonzó ez a fickó, főleg, amikor így néz az ember szemébe. Megnyalta chardonnay-ízű ajkát. – Vagyis igazából nem, ha őszinte akarok lenni. Tudja, én mindig ezt a chardonnay-t ajánlom, mert tölgyfahordós, kerek, vajas lecsengéssel, de valójában pokolian száraz és keserű, az utóíze pedig áporodott.

Jack összeszorította az ajkát. A szeme körül elővillantak a nevetőráncai, és finoman megremegett a szája sarka. Látszott rajta, hogy mindjárt elmosolyodik, de Vanessa megragadta a karját, mire Jack arckifejezése azonnal dühösre változott. Hallie figyelte, ahogy mozog az ádámcsutkája, nyel egy nagyot, aztán Jack megfordult, és így szólt:

– Nekünk most mennünk kell.

Vanessa felvonta tökéletes szemöldökét.

– Indulunk?

– Olyasmi. Gyere!

A férfi elvezette a csinos szörnyeteget a bárpult mellől, Hallie pedig feltakarított, mielőtt visszatért volna az italok készítéséhez. Az egész balhé mindössze körülbelül három percig tartott, de egy örökkévalóságnak tűnt.

– Mi a fene volt ez? – kérdezte foghegyről Julio, a másik pultos, miközben vodkát töltött a felespoharakba.

– Csak egy elmebeteg, féltékeny barátnő. – Hallie a bárpult másik végébe ment, és felvette a rendelést két whiskey sourra. – Nem is ismerem őket.

– Ó, Jézusom, Hallie Piper, tudtam, hogy te vagy az!

Hallie felnézett, aztán még egyszer, mire felfogta. Ez most valami vicc?

– Allison Scott?

Uhh. Allison. Ugyanabba a középiskolába jártak, és Allison az a fajta lány volt, aki látszólag nagyon kedves, de mégis minden megnyilvánulásával eléri, hogy a többiek szarul érezzék magukat mellette. Hallie nyolc éve, az érettségi óta nem látta, de egyáltalán nem is hiányzott neki.

– Atyaég, te vagy a legaranyosabb pultoslány, akit valaha láttam. – Allison arca felragyogott, miközben Hallie nedves fekete tank topjára és fekete farmernadrágjára mutatott. – Komolyan mondom, úgy nézel ki, mint egy cuki kis bartender valami filmből.

Allison úgy viselkedett, mintha egy elkényeztetett milliomoslány betévedt volna egy külvárosi kocsmába.

Hallie műmosolyt erőltetett magára.

– Készíthetek neked valamit?

– Tudod, a pasim a vőlegény egyik haverja – magyarázta a lány, aki láthatóan nem volt már szomjas. – Egyszer csak odarohant hozzám, és izgatottan mesélte, hogy van egy kis cicaharc a bárnál, de nem gondoltam volna, hogy az én análisan fixált, kényszeresen rendes barátnőm, Hallie keveredett balhéba.

Azt mondta, hogy análisan fixált? Mi a franc?

– Nem volt cicaharc, csak egy félreértés egy pár két tagja között, én pedig rosszkor voltam rossz helyen.

– Csak a végét csíptem el. – Allison mosolygott, volt valami Grinch-szerű a lassú, elégedett vigyorgásában. – Szóval, mit csinálsz mostanában? Azonkívül, hogy esküvői fogadásokon álldogálsz a bárpultban. Együtt vagytok még Bennel?

Egy Allison mögött álló férfi felemelt két üres Mich Ultra-sörösüveget, mire Hallie felkapott kettő telit a bárpult alól, kinyitotta, és lerakta.

– Nem. Ben-mentes életet élek.

– Ó. Hűha! – Allison szeme úgy elkerekedett, mintha Hallie most vallotta volna be, hogy sorozatgyilkos, mert volt képe szakítani a sráccal, aki egykor sztárjátékosnak számított a középiskolai amerikaifoci-csapatban.

– És mit csinál a nővéred?

Hallie legszívesebben felüvöltött volna, amikor meghallotta, hogy a DJ bejelentette a menyasszonytáncot, hiszen ez azt jelentette, hogy nem lesz őrült roham az italokért – az emberek ugyanis imádják nézni ezt a nyálas szart. Allison tehát addig lődöröghet itt, és folytathatja a kényelmetlen és üres csevegést, ameddig csak akar – ez pedig arra késztette Hallie-t, hogy a mennyezetről véletlenül leszakadó, bosszantó régi ismerősöket agyoncsapó csillárokról ábrándozzon.

– Riley Harper eljegyezte Lillie-t, a jövő hónapban lesz az esküvőjük. Emlékszel rá a…

– Ó, atyaég, Riley Harper megkérte a kezét? Ő volt a mi bálkirályunk, ugye? – Hallie bólintott, és azon tűnődött, vajon ő-e az egyetlen, aki nem úgy gondol a középiskolai bálkirályra, hogy „a miénk”. Az ő szemében a bálkirály csak egy srác, aki koronát visel a végzősök bálján. – Hű, de jó neki… – Allison lenyűgözöttnek tűnt. – Lillie dolgozik?

– Igen, mérnök.

– Ugye csak viccelsz! – Allison megrázta csinos kis bubifrizurás fejét. – Ti ketten olyanok voltatok, mint a csajok a Nem férek a bőrödbe című filmben.

– Mi?

– Tudod. Te mindig is felelősségteljes és összeszedett voltál, Lillie pedig forrófejű és beleszarós. Ő volt a dögös, balhés csaj. Erre belőle mérnők lett, aki ráadásul nemsokára férjhez megy, te viszont szingli pultoslány vagy, aki kocsmai csetepatékba keveredik. – Úgy mosolygott, mintha nagyon vicceset mondott volna. – Beszarás, komolyan.

Allison végül rendelt egy italt, és felhagyott Hallie kínzásával, de a szavai még sokáig visszhangoztak Hallie fülében, miután odébbállt. Forrófejű és beleszarós. A dögös, balhés csaj. Mi van…?

Hallie a következő fél órát azzal töltötte, hogy lélekben kiborult, de közben robotpilóta-üzemmódban tovább keverte az italokat. A dögös, balhés csaj. Csak amikor meghallotta a Single Ladiest, jelzett be a belső Beyoncéja, és kapott észbe, hogy minden rendben lesz.

Mert ő egyáltalán nem volt dögös, balhés csaj. Sőt mostanában takarékra tette megát.

Miután szakítottak Bennel (vagyis miután Ben rájött, hogy egyáltalán nem szereti őt), Hallie úgy döntött, egy időre jegeli a randikat. Úgy tekintett rá, mint egyfajta téli álomra, ami után majd beköszönt a ragyogó tavasz. Kiköltözött Ben lakásából, és szerzett egy olcsó albérletet – lakótárssal együtt. A karrierje mellett két részmunkaidős állást is elvállalt, hogy gyorsabban vissza tudja fizetni a diákhitelét.

Úgy érezte, ki kell használnia a pasimentes időszakot: nagyon egyszerű életet élni, amiben szétdolgozza az agyát. Sötét időszak volt az ő „téli álma”, de hamarosan kifizetődik majd.

– Maga!

Hallie felnézett, és látta, hogy a fickó – Jack – egyenesen a bárpult felé rohan. Feldúltnak tűnt – komoly arccal közeledett, a nyakkendője kioldva lógott a nyakán –, és Hallie-re szegezte a tekintetét.

– Én? – fordult felé a lány.

– Igen. – Jack megállt a pultnál. – Szükségem van magára.

– Tessék? – Hallie lehajtotta a fejét. – És mi van a kedves barátnőjével? Vanessa, ugye?

– Szükségünk van egy bartenderre hátul. – Jack figyelmen kívül hagyta Hallie megjegyzését, Julióra nézett, és így szólt: – Egy rövid ideig tudná őt nélkülözni?

Julio Hallie-re pillantott, próbálta felmérni a reakcióját.

– Igen, de azt hiszem, a menyasszony eltolta… – mondta végül.

– Ő küldött ide. A testvére vagyok.

– Először is, ne beszéljen vele rólam úgy, mintha itt sem lennék. Csak azért, mert cicim van, még nem jelenti azt, hogy nem tudok kiállni magamért. Másodszor – folytatta Hallie, akit irritált a dögös fickó nyilvánvaló szexizmusa –, én nem vetkőzöm, és nem adok öltáncot, szóval, ha a hátul ilyesmire utal, akkor rám ne számítson!

Jack erre elvigyorodott, de úgy, hogy az egyszerre látszott nagyon vidámnak és zavartnak.

– Először is, úgy tudom, Julio felel a rendezvényért, tehát a cicije egyáltalán nem játszott szerepet abban, hogy hozzá fordultam a kérésemmel.

– Ó – nyögte ki Hallie.

– Másodszor pedig – tette hozzá – ordít magáról, hogy nem sztriptizel és öltáncol, szóval, biztosíthatom: a hátul nem valami ilyesmire szóló kódolt felhívás.

Hallie hátrasimította a copfjából kilógó, kósza hajszálakat, és meglehetősen hülyén érezte magát.

– Hát, jó.

– Velem jön?

– Miért ne? – Hallie megkerülte a pultot, és elindult Jack után, át az esküvői mulatság tömegén. A legtöbben úgy mosolyogtak Jackre, mintha a kedvenc unokatestvérük lenne, még úgy is, hogy ő látszólag nem törődött velük, és amikor a konyhaajtóhoz értek, a férfi belökte, és tartotta Hallie-nek.

– Köszönöm. – Belépett az ajtón, és ekkor látta, hogy a konyha teljesen üres. – Hm?

Megfordult, Jack épp egy banános doboz tetejére dobta a kabátját, elkezdte feltűrni az ingujját, lassan felvonta a szemöldökét, és várta, hogy a lány megszólaljon.

– Ha jól emlékszem, azt mondta, bartenderre van szüksége.

– Így van. – Lazán felpattant a rozsdamentes rozsdamentes acél előkészítő pultra, és úgy ült le, hogy a hosszú lába lelógott a pultról. – Maga miatt dobtak ki, úgyhogy most a maga dolga, hogy leitasson.

Viccel velem?

– Értem, de maga nem király – magyarázta Hallie –, én pedig nem szeretnék az udvari felszolgálója lenni. De azért köszönöm.

– Jézusom, nem azt akarom, hogy kiszolgáljon…! – A mellette lévő helyre mutatott a pulton. – Csak gondoltam, mivel Vanessa Robbins ma este mindkettőnket lelocsolt egy pohár itallal, jó lenne elfeledni a gondjainkat, és felpattintani egy üveg valamit.

Hallie lehajtotta a fejét, és a Crown Royal palackjára nézett.

Miért hangzott ez olyan átkozottul csábítónak…?

Jack

Figyelte a lányt, miközben az döntést hozott. Mintha az egész testtartása ellazult volna.

Aztán elmosolyodott.

Nem mintha számított volna, de aranyos volt. Egy alacsony, nagyszájú vörös csajszi. Az ékszerboltból emlékezett rá, bár nem a külseje miatt, hanem mert pokolian vicces volt, amikor egy csomó eljegyzési gyűrűt mutatott neki.

A lány odament hozzá, felugrott a pultra, keresztbe tette a lábát, és az üvegért nyúlt.

– Először is, kérlek, mondd, hogy te dobtad őt, és nem fordítva történt.

– Nyilván – felelte Jack.

– Ó, hála az égnek. – Az ajkába harapott. – Másodszor, semmi közöm a kapcsolatotok összeomlásához.

– Hát, ha nem mondtál volna semmit…

– Akkor most egy féltékeny pszichopata jegyese lennél. – Hunyorított azzal a zöld szemével, és hozzátette: – Szerintem inkább óriási köszönettel tartozol nekem.

– Valóban?

– Persze. – A szájához emelte az üveget, és nagyot húzott belőle. Miután befejezte, a kézfejével megtörölte az ajkát. – Szándékosan nem hígítjuk valamivel? Mert részemről oké, de mivel egy-ötven vagyok, szólok, hogy kóla nélkül hamarabb meg fog ártani.

Jack erre elmosolyodott, és így szólt:

– Részemről rendben.

– És te fizeted az Ubert? Mert biztosan szükségem lesz rá, ha ezt megisszuk.

Jack elvette a felé nyújtott üveget, és észrevette, hogy az ujjai óriásinak tűnnek a lány ujjai mellett.

– Ha úgy alakul, akkor igen.

– Ó, biztosan úgy alakul. – Hallie vigyorogva szembefordult vele. – Azt tervezem, hogy ma este jól berúgok. Úgy, hogy ne emlékezzek semmire, belehányjak a liftbe, hogy ha mások meglátnak, azon tűnődjenek, kell-e hozzám mentőt hívni, vagy sem. Velem tartasz ezen az izgalmas utazáson?

Jack meghúzta az üveget, és hagyta, hogy a szesz égesse a torkát, és átmelegítse egészen a gyomráig. Hallie közben végig őt figyelte, és Jack nem volt biztos benne, hogy az alkohol miatt, vagy sem, de hirtelen úgy érezte, muszáj berúgnia ezzel a vicces bártündérrel. Megtörölte a száját, és visszaadta neki az üveget.

– Szóval… – kérdezte a lány, miközben finom ujjaival elkapta az üveget –, benne vagy, te esküvői tanú?

Jack nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon, amikor válaszolt:

– Számíthatsz rám, Kis Bártündér.

Második
FEJEZET

Hallie

Hallie kinyitotta a szemét, és felnyögött.

A rohadt életbe.

A halántéka lüktetett, ahogy felnyúlt, és lehúzta a fejéről a takarót. Jólesett érezni a levegő hűvösét az arcán, amikor előbukkant a vaskos paplan alól, de aztán meglátta a saját rémisztő képét a tükörben, közvetlen közelről.

Egy tükör?

Várjunk csak! Mi van?

Ekkor döbbent rá, hogy nemcsak hogy keresztben fekszik az ágyon, hanem ráadásul az ágy végében. És hogy ez nem az az ágy, amit ismer, hanem egy olyan ágy, amit egyáltalán nem ismer.

Ó, szentséges isten.

Ne, ne, ne, ne, ne!

Megrohanták az előző éjszakából felvillanó emlékképek, miközben a leheto legkevesebb mozgással próbált felkecmeregni a matracról, és hátrapillantott a válla fölött. Hatalmas kupac hófehér ágynemű volt köztük, takarók és párnák egymás hegyén-hátán, de attól még tény: valaki aludt az ágy másik felén.

Sűrű sötét bozont terült szét a párnán, a hozzá tartozó arc mélyen a párnába fúródott, és a hajról úgy rémlett Hallie-nek, hogy meglepően puha tapintású. Újabb képek villantak be, ahogy a szállodai szoba falának dől, belefúrja ujjait a férfi hajába, miközben ő…

AAAHHH!

Na ne!

Ki kell jutnia innen. Észrevette a nadrágját, és az ajtó mellett az egyik cipőjét, amelynek a párja a fürdőszobaajtónál hevert, mintha odarúgták volna… Ó, igen, eszébe jutott, ahogy lerúgta magáról, és letépte nadrágját, alighogy becsukódott mögöttük a szobaajtó.

Idióta, idióta, idióta!

Óvatosan mozdult, mert még véletlenül sem akarta felébreszteni a fickót. Mennyire kínos lenne? Szia, emlékszel rám? Én vagyok a bartender, aki letépte az összes gombot az ingedről. Nem, hangtalanul kell felöltöznie, és eltűnnie innen a fenébe.

Legurult az ágyról, és négykézlábra érkezett. Erőt vett magán, hogy ne gondoljon bele, milyen koszos a szállodai szőnyeg – testnedvek mindenütt, és az UV-lámpa fényében előbújó undorítóságok, arrrgghhhhhh –, és felkapta a fejét, hogy meggyőződjön róla, hogy a fickó még mindig alszik.

Igen. Még alszik, vagy talán halott, szóval ez oké.

Visszaereszkedett, és a nadrágja felé mászott. Elképzelte, milyen látványt nyújthat, ahogy turbósebességgel kúszik a padlón a topjában és egy rózsaszín, mókusmintás bugyiban. Ez a mélypont, gondolta, de nem húzhatta az időt azzal, hogy összeszedje magát, és illendően viselkedjen.

Amikor megkaparintotta a nadrágját, olyan gyorsan vette fel, ahogy csak tudta, hangtalanul bújt bele, és közben egyfolytában az ágyat nézte. Kérlek, aludj tovább! Bedugta a lábát a nadrágba, és közben a melltartóját kereste a szobában.

Hol a francban lehet az a merevítős rémálom?