Benjamin Stevenson: Everyone This Christmas Has A Secret

Copyright © Benjamin Stevenson, 2024

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Benjamin Stevenson: Everyone This Christmas Has A Secret

Mariner Books, HarperCollins Publishers, 2024

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 327 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Coverist Studio - Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Friedrich Zoltán, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: krimi

Aleesha Paznek

Mert ott vagy a 12-es ablak mögött.

Ez nagyon is komoly veszélyt jelent a fiatalokra és azokra, akiknek nincs irányérzéke, mert rengeteg ember elkószált már errefelé, és nem tért vissza elevenen.

– Arthur Conan Doyle az ausztráliai Katoombáról, 1921

PROLÓGUS

Az ausztráliai karácsony elég sok tekintetben különbözik az északi féltekén jellemző ünneptől, amelyet könyvekben és filmekben látunk. Először is, idelent ilyenkor nincs hó. Cserébe viszont még több gyilkosság van, legalábbis az én személyes tapasztalataim szerint.

De még mielőtt megkezdődne a gyilkolászás (pontosabban a gyilkolászás elbeszélése), hadd mutatkozzam be. Engem Ernest Cunninghamnek hívnak. Szólítsatok csak Ernnek vagy Ernie-nek! Korábban nagy rajongója voltam az aranykori krimiknek, amíg spontán karrierváltáson nem kaptam magam annak következtében, hogy egyre több valódiba csöppentem. Nem vagyok magánnyomozó, csak történetesen egész jól ráérzek a rejtélyes gyilkosságok mozgatórugóira, feltéve, hogy a klasszikusok által felállított szabályok szerint zajlanak.

És ezzel meg is érkeztünk ehhez a történethez. Amióta megoldottam két, aránylag nagy port felvert esetet – egyrészt a Fekete Nyelv néven ismert, rendkívül fantáziadúsan kegyetlen sorozatgyilkosét, másrészt egy híresség életének nyilvános kioltásáét –, pontosan tudom, hol a helyem az irodalmi kánonban. Nemkülönben az irodalomnak az az istene, legalábbis a jelek szerint, aki volt olyan kegyes hozzám, hogy egy újabb hullát dobjon a lábam elé a karácsonyi évadban.

Túlzottan előreszaladtam. Bizonyos értelemben akár megtiszteltetésnek is vehetem, hogy része lehetek a „karácsonyi különkiadások” becses panteonjának. Annak a régi hagyománynak, melynek keretein belül kedvenc szereplőink Mikulás-sapkát öltenek, és mindenütt kísértésre csábító fagyöngy díszek lógnak.

Amennyiben a krimiknek megvannak a maguk szabályai, a karácsonyi különkiadásoknak nemkülönben, és az univerzum előzékenyen tartotta is magát ezekhez. Szántalan, megfejtéshez vezető nyomot találhatsz majd a történetben, és az sem teljesen kizárt, hogy egyes szereplők idétlen jelmezeket öltenek, érintőlegesen releváns mellékszálakkal indokolva. Ez utóbbiak között nekem Rudolfként lesz kisebb jelenésem. És természetesen mire minden véget ér, magának a nyomozónak is rá kell jönnie, mit jelent valójában a karácsony. Egyszer odáig is elérünk majd.

Hadd emlékeztessem a cinikusokat arra, hogy nagy kedvenceink sem mindig tudtak ellenállni az ünnepi pénzeső kísértésének. Agatha Christie és Arthur Conan Doyle is engedett az ünnepi gyilkosságok iránti fékezhetetlen rajongásnak, bár Sherlock Holmes csak december 27-én kezdett bele egyetlen fenyőillatú esetének megoldásába. Mindezt karácsony első napján írom, miközben a családom többi tagja kanapékon és a medence mellett piheg jeges fehérborok társaságában, az ebéd, a vacsora és a harmadik adag desszert között. Karácsony első napján minden étkezésre ugyanaz a menü. De végső soron arra akarok kilyukadni, hogy mire Sherlock Holmes nekilát a saját esetének, én már meg is oldom a magamét. Nem mintha ez verseny lenne.

Bármilyen csillámporosak is a hullák, ez a bűnügy azért igazodik az alapvető szabályokhoz. Itt nem lesznek elsumákolt nyomok, sem megbízhatatlan narrátorok. Nekem az a feladatom, hogy mindent megadjak nektek, amire csak szükségetek lehet, hogy világosság gyulladjon a fejetekben, ahogyan az enyémben is gyulladt. Ez a mozzanat természetes az ilyen könyvekben. A szabálykövető krimikben mindig együtt érjük el a megvilágosodást.

A fentieket tekintetbe véve az lenne a legjobb, ha úgy kezelnétek ezt az egészet, mint egy adventi naptárat. A huszonnégy fejezetben huszonnégy nyomot találhattok, emellett pedig további apróságokat is, amelyek segíthetnek az ügyben. Jobban mondva huszonhárom nyomot és egy gyilkost, mert a legfinomabb csokoládé mindig a huszonnegyedik ablak mögött lapul. Ha december 1-jén ütitek fel a könyvet, és napi egy fejezettel haladtok, akkor karácsonyestére minden kiderül, de ha nem, akkor sem fogja senki ellenőrizni. Sokan egyszerre falják be az összes csokoládét.

Azzal is tisztában vagyok, milyen ironikus, hogy ez a könyv a karácsonyfa alá kerülhet, színes csomagolópapírban. Hát vegyük is ezt elsőnek. Az ajándékokat. Konkrétan hetet, amelyek a tűleveleit vedlő fenyőfa alatt várakoznak. Mindenféle alakú dobozok, gömbök. Az egyik ajándék újságpapírba van csomagolva és spárgával átkötve, a másik egy nagy, fényes, kék tasak, a harmadikat pedig olyan esetlegesen celluxozták össze, hogy múmiára hajaz.

Azért az ajándékokkal kezdem a sztorit, mert praktikus kiindulópontul szolgálnak a szereplők bemutatásához. És bár ezek a gyilkosságok ünnepiek lesznek, semmivel sem kevésbé bonyolultak, mint a korábbiak: lesz közöttük egy érintésmentes elkövetés; egy olyan áldozat, akit egy papírlap fejez le; illetve egy vérben úszó gyanúsított, aki nem tudja, hogyan lett véres.

Hat feltételezett elkövető. Hét ajándék.

Nyissuk ki őket!

1. FEJEZET

– Nem tudhattam, hogy pont bűvészelőadást talál ki!

Azért az jelent valamit a tények ismeretében – a közelmúltban nyúzódott le a bőr a jobb kezemről, illetve a hasamon és a vállamon is szúrt sebet szereztem –, hogy akkor forgott a legnagyobb veszélyben az életem, amikor megemlítettem a menyasszonyomnak, hogy jóindulatú, ám nem túl eszes nagybátyám egy szórakoztatóipari előadót hívott az esküvőnkre. Szerencsére a Bluetooth-kapcsolatomnak és annak köszönhetően, hogy óránként száz kilométeres sebességgel távolodtam szívem választottjától, fizikailag biztonságban maradtam.

– Tudom, hogy jót akar – sóhajtott fel Juliette olyan beleéléssel, hogy belerecsegett az autó hangszórója.

Ez is a karácsonyi különkiadások sajátossága: néha nem fér bele a költségvetésbe a teljes stáb, így bizonyos szereplőknek csak a hangját halljuk, vagy visszaemlékezéseket látunk róluk. A könyvekre ez általában nem vonatkozik, ezúttal mégis így alakult.

– És örülök, hogy részt vesz a szervezésben, de nem bízhattad volna meg valami kevésbé fontos feladattal? A szórakoztató programok elég lényegesek. Elvégre az esküvői tortát sem Marcelo süti.

Marcelo a mostohaapám, és nagyjából annyira ért a tortakészítéshez, mint Andy a műsor kiválasztásához.

– Azt hittem, egyszerűen keres egy zenekart – védekeztem. – A manóba is, a fickót Rylan Blaze-nek hívják! A névből biztosra vettem, hogy a nagybátyám talált is egy zenekart.

Mondjuk, Rylan Blaze van olyan híres, hogy itt simán lebukhattam volna Juliette előtt, amennyiben bűvészipari tájékozottsága nem merül ki Houdiniben.

– Egyébként is csak ma reggel tudtam meg.

– Konkrétan a kapcsolatunk melyik pontján szökkent szárba a fejedben az a tévhit, hogy én örülnék az esküvőmön egy Rylan Blaze nevű bandának?

– A mi esküvőnkön – javítottam ki.

– Ha eljön az a bűvész, akkor nem lesz az.

– Szóval ez a trükkje lesz majd a legnagyobb szenzáció? Az Eltüntetett Menyasszony?

Sydney-től másfél órára az autópálya egymást követő hajtűkanyarokká változik, amelyek olyan meredeken kúsznak fel a hegyre, hogy a fejtámlába préselődött a tarkóm, mint az űrhajósoké kilövéskor.

– És ha megengedném, hogy kettéfűrészeld Andyt?

Szinte láttam, ahogy Juliette résnyire húzza a szemét, és úgy ráncolja az orrát, ahogyan akkor szokta, amikor eljátssza, hogy még mindig haragszik rám.

– Az elfogadható kompromisszum lenne – jelentette ki végül. – De hol jársz most egyáltalán? Borzalmasan rossz a vonal.

– Á, csak egy rövid út.

– Ernest – szólt rám a menyasszonyom, és ezzel le is győzött. Neki olyan vagyok, mint a celofán: egy pillanat alatt átlát rajtam. Nem is értem, hogy tudnak mások titkos szeretőt tartani.

– Megígértem, hogy elmegyek megnézni – böktem ki. – Azt a Blaze nevű fickót. A hegyekben.

– A hegyekben? Milyen hegyekben?

– A Kék-hegységben. Karácsonyi előadást tart Katoomba mellett.

Időközben felértem az emelkedő tetejére. Ez a környék szerepel a világörökségi listán, és inkább fennsíknak lehetne nevezni, mint hegységnek: csupa völgy, vízesés és erdő vett körül. A névben szereplő kékséget a pára okozza, ami állandó jelleggel megüli a fákat; sajátos színét a levegőben lebegő eukaliptuszolaj-cseppeknek köszönheti, amelyek aznap pont megfelelő szögben törték meg a fényt. A természetvédelmi terület leghíresebb pontja a Három Nővér, vagyis három gigantikus sziklaoszlop, amelyek a völgy felett őrködnek. Az emberek azt mondják, ezek kisugárzása minden napszakban más: hol derűsen ragyognak, hol komoran és baljóslatúan meredeznek. Amennyiben női lények megtestesülésének tekintjük őket, akkor az alkonyat az a pillanat számukra – ekkor borulnak zord árnyékba –, amikor közlik velük, hogy egy bűvész is fellép az esküvőjükön.

– Tudom, hogy ostobaság – folytattam.

Arra számítottam, hogy az alibimnek ez a része igazolást nyer, ha Juliette megnézi a bankszámlakivonatunkat, mivel tényleg vettem jegyet az előadásra. Előhozakodtam hát a legütősebb érvemmel.

– Ebben állapodtunk meg Andyvel: mármint hogy megnézem a műsort, adok egy esélyt, és csak utána közlöm vele, hogy ez nem nekünk való. És egyébként is, az a szerencsétlen flótás azt mondta, és most szó szerint idézem, hogy szörnyűségesen nagy előleget fizetett, én pedig megígértem neki, hogy megpróbálom visszaszerezni.

– Tyűha! – füttyentett Juliette.

– Mi az?

– Rákerestem. Mennyibe került a jegyed? Hogy engedhetjük meg magunknak…? Ez a bűvész hajlandó egyáltalán esküvőkön fellépni?

– Nem tudtam, hogy ilyen nagy szám – dadogtam. Verejték ütött ki a tarkómon. – És Andynek megvannak a maga kapcsolatai.

– Éééértem – nyugtázta Juliette olyan elnyújtott hangon, amiből egyértelműen kitűnt, hogy a legkevésbé sem ért velem egyet, ugyanakkor még nem döntötte el, mennyire is haragszik rám. – És ott alszol? Ez elég nagy túra december 24-ére.

– Az előadás fél kilenckor lesz. És egy-, legfeljebb másfél órás. Ha elhúzódik, majd lelépek a szünetben.

A nap délutáni lávává olvadt, mandarinná változott az égen. A hegyek tökéletes menedéket nyújtottak a vadvirágoknak. A decemberi hőség lassan már leszámolt a cseresznyevirágokkal és a zsakarandafák lila ökleivel, de még így is be kellett kapcsolnom az ablaktörlőt, hogy megszabaduljak a rózsaszín, fehér és lila szirmok özönétől. A párás levegő mindent bevetett, hogy kiérdemelje kék hírnevét. Egy üvegpadlós libegőfülke araszolt felfelé a völgy felett, 270 méter magasan. Szívesen mondanám, hogy soha életemben nem kellett végveszélyben csüngenem az aljába kapaszkodva, de a sorsát senki nem kerülheti el.

– Erin is arrafelé lakik, nem? – kérdezte Juliette mintegy mellékesen.

Az a rigorózus őszinteség, amellyel az irodalmi nyomozó az olvasó felé fordul, sajnos nem jellemző a történet többi szereplőjével való kommunikációjára. Többek között a menyasszonyokra sem. Erin a volt feleségem, egyben utam valódi oka.

– Ja, tényleg.

Ezt úgy túlreagáltam, mint egy meglepetésbulit, amiről előre tudtam. Lelki szemeim előtt felvillant Erin reggeli üzenete. Szükségem van rád. Mind ezt, mind a pár órával későbbi hangüzenetét válasz nélkül hagytam. De, mint kiderült, aki kíváncsi, az nemcsak hamar megöregszik, hanem még hamarabb csomagolni is kezd, így már azelőtt elkezdtem bepakolni a váltóruhát a táskámba, hogy a kétségbeesett suttogás elhallgatott volna a hangpostámon.

– Személyesen is átadhattad volna a meghívóját – folytatta Juliette. – A fenébe.

Igen, kegyetlenség volt tőlem bemártani Andyt pusztán azért, hogy alibit kreáljak az utamhoz. Viszont mint exkertésznek és jelenlegi amatőr detektívnek, érdeklődése tárgyai a következő sorrendben követik egymást: fűnyírók, vonatok, amatőr bűvészek és színházi imprók. Vagyis nehéz lenne annál rosszabb fényben feltüntetni, mint amilyenben ő tünteti fel magát. Tekintve, hogy az ő közreműködése a leghihetőbb indok, amit fel tudtam hozni, hogy miért vásároltam jegyet Rylan Blaze előadására, egyáltalán nem bántam meg semmit.

– Szerintem ki tudjuk perkálni valahogy azt a bélyeget. És egyébként is, nyakunkon a karácsony. Erin biztosan nem érne most rá velem találkozgatni – válaszoltam, miközben pontosan arra a helyre gurultam be az autóval, ahol találkozni szándékoztam vele.

Elbúcsúztunk Juliette-tel, és leállítottam a motort. Rekkenő hőség volt, az aszfalt ijesztően ragacsossá vált, a páratartalomtól pedig szinte jupiterivé a gravitáció, amely úgy rám nehezedett, hogy két centivel alacsonyabbnak éreztem magamat. Egy beszélgetésberekesztő hőhullám előtt álltunk. Ezen azt az ausztráliai nyári jelenséget értem, amikor bármilyen kezdőmondat kihúzott szegecs a kézigránátból, hogy valaki megjegyezze: „Meleg van odakint, nem?”

A parkoló fele kaleidoszkópszerű vadvirágszőnyegből állt, festővászonra kívánkozó talajból a talpam alatt. Kissé meggörnyedve loholtam végig az udvaron, nehogy valaki felismerjen. Kezdett idegesíteni, hogy annak az általam megoldott két gyilkosságsorozatnak köszönhetően kisebb hírességgé váltam, és bár ez a hely nem olyan, hogy a látogatását bárki szívesen reklámozná, tudtam, ha valaki lefotózna itt, az megjelenne a lapokban. Egy ilyen helyen, ahol ráadásul a volt feleségem vár zárt ajtó mögött, nem lenne jó paparazzókba botlani. Arra vágytam a legkevésbé, hogy Josh Felman, a realitysztárok válásai és újabban nyomozásaim krónikása újabb bulvárcikket firkáljon rólam. Ő lehetne akár az én Watsonom. Mármint abban az esetben, ha Watson tönkre akarná tenni Holmes hírnevét, és jelentős kihívásokkal küzdene a helyesírás terén.

A váró lelombozóan zsúfolt volt. A klientúra hű képet adott a kisvárosi metamfetaminkrízisről. Az olcsó székek kemény műanyagból készültek, így inkább álltam a soromra várva, mint hogy helyet foglaljak. Az egyik sarokban egy búbánatos, vézna karácsonyfa árválkodott, hervatag megjelenését csak fokozta, hogy az is műanyagból készült. Az ernyedt angyalhaj nem bírta rávenni magát a csillogásra a neonlámpák alatt. Kicsit furcsálltam, hogy még ezen a helyen is karácsonyi hangulatot próbálnak kelteni; elvégre ide aztán senki sem a családjával jár.

– Erin Cunningham – mondtam, véletlenül a saját vezetéknevemet adva meg a volt feleségem leánykorija helyett, amit azóta visszavett. – Izé, Gillford. Elnézést.

A hölgy lapozgatott a nyilvántartásban. Úgy láttam, nem találja.

– Segítsen már! – kérte. – Több szárny is van az épületben.

– Szerintem valamelyik fogdában lesz – közöltem. – Gyilkossággal vádolják.

2. FEJEZET

Katoomba rendőrőrsén vagy nagyon alaposan ismerik a jogot, vagy semennyire, ha abból indulok ki, milyen gyorsan egy helyiségbe tereltek egy gyilkossági ügy legfőbb gyanúsítottjával. Kicsit csalódtam: akadályoztatásra számítottam, és már előre felkészültem egy felháborodott szónoklattal arról, hogy aki őrizetbe kerül, annak jogában áll konzultálni ügyvéddel vagy egy barátjával, de végül nem lett szükség a Google Egyetemen folytatott tanulmányaimra.

A helyiség, ahova kerültem, nem kihallgatószobának tűnt, ugyanakkor nem is börtöncellának. Egy alumíniumszéket láttam benne, fémkeretes ágy mellett állt, a matrac és a takaró olyan vékonyra kopott, hogy közszeméremsértésnek számított volna, ha bármelyiket is ruhaként ölti magára az ember. Az ajtó a szokványos darabok közé tartozott – gyomorforgató, epezöld árnyalatúra festve –, nem volt rajta rács. Nem láttam bilincset Erinen, aki az ágyon ült.

Még mindig véres kézzel.

Már ne értsetek félre: nem kellett neki zsebkendő. Nem csöpögött róla a vér. A tenyere bőre mindazonáltal feltűnő sötét rózsaszínben játszott, körmei alatt pedig barnásfekete csíkok húzódtak. A szeme környéke is vöröslött. Először azt hittem, csak a sírástól, de közelebbről megvizsgálva már észrevettem a megszáradt, olcsó szemfestékre emlékeztető pikkelyeket. Az is vér volt.

Hangüzenetben elmondott bizonyos részleteket, de ekkor már a teljes képet össze tudtam állítani. Erin az ágyában alszik. Amikor mentálisan rekonstruáltam a történteket, a gondolataimban kicsit elnyílt szájjal, kilátszó alsó fogsorral feküdt a takaró alatt. Már két éve elváltunk, és még régebben külön éltünk, de még mindig jól emlékeztem békésen alvó arcára. Egy idő után napfény tűz be az ablakon. Talán egy függöny is meglebben. Még nem jártam a szóban forgó hálószobájában, ezért kifejezetten fényűző helyiségnek képzeltem. Erin új pasija, Lyle ugyanis a Pearse Alapítvány elnöke. Röviden összefoglalva: mocskosul gazdag. Erin felébred. Még mindig csukott szemmel nyújtózkodik, majd öklével megdörzsöli a szemét. Egyszer csak mozdulatlanná dermed. Valami van az arcán. Amikor megérzi azt a sűrű, fémes bűzt, megremeg az orrcimpája. Kinyitja az egyik szemét, és lebámul a kezére.

A való életben Erin felpattant, és a nyakamba ugrott. Először csak a vállamat ölelte át szorosan, aztán a hátamat is végiglapogatta, mintha ellenőrizni akarná, tényleg létezem-e. Én azt mondtam neki, hogy minden rendben lesz, bár fogalmam sem volt, ez igaz-e. Végül lehámozta magát rólam, és visszaült az ágyra. Én a széken foglaltam helyet.

Feltartotta a kezét.

– Ezt nehéz lesz kimagyaráznom, mi?

Láttam rajta, hogy begyakorolta a kezdőmondatot. Olyan hangot ütött meg, amivel könnyedén lefegyverezhet, és arra az Erin Gillfordra emlékeztethet, akinek vérfoltmentes ujjára egyszer gyűrűt húztam. Még mindig én vagyok az, sugallta a hanghordozása. De azért láttam a gyászt és a kimerültséget a felszín mögött.

Valószínűleg nem válaszoltam elég gyorsan, mert ismét megszólalt.

– Sajnálom, hogy iderángattalak.

– Tudtad, hogy úgyis eljövök.

– Ki mást hívhattam volna? – kérdezte bocsánatkérő hangon.

– Ne feledd, hogy Marcelo ügyvéd! Már arra az esetre, ha – néztem végig a szobán, majd fordítottam vissza a tekintetemet rózsaszín kezére – tényleg nagy bajba kerülnél.

– Nekem rád van szükségem, Ern – ismételte, amit a hangpostára is mondott. – Marcelo folyamatosan üvöltözik, és latinul beszél. Nekem most nem időt kellene nyernem valami formai kifogással. Olyan ember kell nekem, aki meg tudja ezt oldani nekem.

Pár pillanatra elhallgatott.

– Juliette nem bánja, hogy eljöttél?

– Hát, izé – dadogtam. – Nem mondtam el neki. Nem szereti, amikor… házasságon kívüli gyilkosságokba ártom magam.

Pontosan tudom, hogy Erinnel azért ment tönkre a házasságunk, mert túl sokat hazudoztunk egymásnak, és az ilyesmi nem fog jót jelenteni a Juliette-tel kötni készült frigyemre nézve sem. A vallomások azonban olyanok, mint a reggeli edzés: az embernek csak egy korlátozott időablak áll rendelkezésére, hogy elkötelezze magát, és ha lecsúszik róla, akkor egyre nehezebben tudja összeszedni a lelkierejét.

Erin olyan hangot adott ki, amiről nem lehetett eldönteni, csuklás, nevetés vagy zokogás, majd magához húzta a takarót, amiről lefoszlott egy szál, és az anyaga ezáltal nagyjából a háromnegyedére csökkent. Észrevettem, hogy az exem haja – ami rövidebb volt, mint amikor utoljára láttam, nagyjából az álláig ért – rosszat sejtető, sötét csomókba tapadt. Amikor a pillantásom visszavándorolt az arcára, ráébredtem, hogy átható tekintettel bámul. A szeme nem csupán vérfoltos, véreres is volt.

Rájöttem, hogy arisztokratikus távolságtartása nem kizárólag annak tudható be, hogy szerepet akar játszani előttem, hanem annak az őszinte apátiának is, amelyet az váltott ki belőle, hogy túl sok érzelem közül kellett választania: a félelem, a gyász, esetleg a bűntudat, a csüggedtség, a szomorúság és persze a harag közül.

– Nem hagyják, hogy lezuhanyozzak – húzta előre egyik sötét hajtincsét fintorogva. – És azt sem, hogy kipucoljam a körmömet. Nehogy eltüntessem a bizonyítékokat.

– Én kedveltem Lyle-t, ő illett hoz…

– Ne strapáld magad!

A közénk telepedő csend éppen annyira volt meghitt és kellemes, mint az ágy: nem túlzottan. Megnéztem, mennyi az idő. Már csak két órám maradt Rylan Blaze műsoráig. Amennyiben furcsálljátok, hogy ilyen kínosan pontosan akartam eljutni egy bűvészelőadásra, miközben egy gyilkossággal foglalkoztam, hadd osszak meg veletek valamit. Rylan fellépését Lyle alapítványa szervezte, és tudtam, hogy aki csak neki dolgozik, ott lesz.

– Meleg van odakint, ugye? – nyögtem ki végül.

– Meg se kérdezted, hogy én tettem-e – jegyezte meg Erin.

– Meg kellett volna?

A szája ekkor húzódott először őszinte mosolyra.

3. FEJEZET

– Nem akarok hazudni neked, Ernest. Tudom, mire vágysz. Az őszinte nyomozó találkozik az őszinte gyanúsítottal. És szeretném már a legelején tisztázni, pontosan tudom, hogy hangzik ez az egész. Miután elmondom neked a tényeket, amelyek kellemetlenül hiányosak lesznek, meg fogod érteni, hogy egy olyan kirakós megoldását várom el tőled, amelyből a darabkák fele hiányzik.

– Teljesen elég lesz, ha mindent elmondasz, amit tudsz – válaszoltam.

– Este negyed 11-kor feküdtem le. Lyle csak pár perccel utánam. Szívesen mondanám, hogy olvasgattunk még egy kicsit, mert attól sokkal intellektuálisabbnak tűnnénk, de az hazugság lenne, ezért beismerem, hogy a könyveink, vagyis az én könyvem és az ő AirPodsa… inkább a hangoskönyveket szerette… érintetlenül hevert az éjjeliszekrényen, mi pedig ugyanazt csináltuk, mint minden felnőtt pár: addig nyomkodtuk a telefonunkat, amíg be nem aludtunk. Ez nagyjából fél 12-kor következett be. Éjszaka egyszer felébredtem, és kimentem a hálószobából nyíló mosdóba. Nem néztem meg az időt, de még mindig nagyon meleg volt.

Normál esetben gyanakvást ébresztett volna bennem, hogy ennyire részletes a története, most azonban szem előtt tartottam, hogy valószínűleg egész nap erről beszélgetett a rendőrökkel, utána pedig ismét végigvette magában az egészet a látogatásomra készülve. Mostanra már teljesen begyakorolta az egészet.

– Reggel háromnegyed nyolckor ébredtem. Brutálisan melegen sütött a nap. Nyolcra állítottam be az órát, de általában már azelőtt fel szoktam kelni. Lyle helye üres volt mellettem az ágyban. Ez nem szokatlan. Ő korán kelő típus.

A következő mondata pont ugyanúgy hangzott, mint amikor az üzenetrögzítőmre mondta rá, a hangja remegéséig bezárólag.

– Megdörzsöltem a szemem. Ekkor tűnt fel valami. Először azt hittem, csak csipás lettem, de aztán ráébredtem, hogy a kezem is olyan. És az a szag! Te jó ég, az a szag! A kezem, a lepedő, minden csupa vér volt.

Felsikoltottam. Csak ültem ott, és torkom szakadtából sikoltoztam. Szégyellem bevallani, de Lyle eszembe sem jutott. Zsigerből azt hittem, a saját vérem az, mert valaki bejött, és álmomban összevagdosott, és már csak pár másodperc maradt az életemből. De nem éreztem fájdalmat, és amikor végigtapogattam magam, sebet sem találtam. Csak ekkor döbbentem rá, hogy talán mégsem a saját vérem van a kezemen.

Amint kimentem a hálóból, megláttam a kést a lépcső tetején. Úgy nézett ki, mint a mieink a konyhából, de akkor még nem vehettem biztosra, hogy tényleg az. A markolatáig véres volt. Hozzá sem értem. – Kipislogta a szeméből az emléket. – A lépcsőn is vércseppek sorjáztak egész úton lefelé.

– Vagy felfelé – vetettem közbe. – Ez nézőpont kérdése.

Erin összehúzta a szemét.

– Ez valami vallatási technika?

– Mi?

– Hogy félbeszakítasz. Azért csinálod, hogy megtörd a lendületemet? Meg akarod akasztani a gyanúsítottat?

– Megsértődnél, ha így lenne?

Végigmért.

– Nem – válaszolta. – Egyszerűen csak úgy gondolnám, hogy sokat fejlődtél mint nyomozó, amióta nem találkoztunk.

Itt egy kis szünetet tartanék, hogy felidézzem a népszerű közhelyet, miszerint tízezer óra gyakorlás szükséges bármilyen új szaktudás elsajátításához. Szerintem ez éppen annyira igaz lehet a nyomozásra, mint, mondjuk, a zongorázásra. És ez persze rengeteg holttestet jelent, úgyhogy abban reménykedem, még azelőtt sikerül a Chopin-darabok mesterévé válnom, hogy dörzsölt detektívvé avanzsálnék, még ha csak az áldozatok kedvéért is. Ha figyeltetek, még emlékeztek, hogy azt mondtam, karácsony első napjára megoldódik a Lyle Pearse-gyilkosság, ami nagyjából hatvan óra gyakorlatot jelent számomra. Nagyon remélem, hogy soha nem lesz dolgom ezerórás gyilkosokkal.

– Ha ez számít bármit – világosítottam fel Erint –, tényleg az érdekel, hogy a vérfoltok felfelé csöpögtek-e végig a lépcsőn, amikor valaki felvitte a kést, majd ledobta, vagy lefelé, például az áldozatból, aki a lépcsőn tántorgott le, miután megszúrták. Még fontos részlet lehet, hogy Lyle-t fent vagy lent szúrták-e le. De köszönöm a bókot. Szóval mentél a vérfoltok után…

Erin fürkész tekintettel méregetett. Amikor ismét megszólalt, óvatos távolságtartást hallottam ki a hangjából, ami korábban hiányzott. Valójában azt a kérdést tettem fel neki, ő fogta-e a kést.

– Mentem a vérfoltok után – emelte meg a szemöldökét –, bárhogy kanyarogtak. Odalent pedig megtaláltam…

Szipogott párat.

– Nos, pontosan tudod, mit találtam.

– Azt tudom, mit találtál, de arra is kíváncsi lennék, hogy mit láttál.

Erre nagyot nyelt, és hosszan pislantott. Nem is lehetett kérdés számomra, hogy a lehető legpontosabban akarja elmesélni a tényeket, ugyanakkor az emlékeit is megpróbálja elnyomni. Pont elég holttesttel találkoztam ahhoz, hogy tudjam, a látványuk örökre bevésődik az ember agyába.

– Lyle halott volt – folytatta Erin olyan tompa tónusban, mint azok a hátborzongató, démonok által megszállt gyerekek a filmekben, akik nem a saját hangjukon beszélnek. – Megszúrták. Rengetegszer. Olyan volt a hasa, mint egy széttaposott születésnapi torta. Mindent vér borított. Írt egy… nos, azt hiszem, üzenetnek lehet nevezni, de ez hülyén hangzik, hát nézd meg a saját szemeddel. Pánikba estem. Írtam neked. Majd felhívtalak, és üzenetet is hagytam. Utána telefonáltam a rendőrségre. Ők is meg fogják erősíteni, hogy reggel 7:52 volt. Még nyolc előtt megérkeztek. Még mindig sírtam, amikor kivezettek a házból, és nem is tudatosult bennem, hogy letartóztattak, amíg észre nem vettem, hogy nem tudok kiszállni a járőrautóból. Idehoztak. Kikérdeztek. Ujjlenyomatot vettek. Mintákat vettek rólam. És azóta itt ülök csuklóig a partnerem vérében, mert elvitték a szappant, arra az esetre, ha további mintákra is szükségük lenne.

Ekkor már felhergelte magát, egyik szava a másikba csúszott. Kibuggyantak visszatartott könnyei, és csíkokat húztak a szeme alá száradt vérbe. Feltartotta a kezét. Az remegett.

– Próbálok nyugodt maradni. A hegyi gyilkosságok óta alig tudok enni, folyton eszembe jutnak a holttestek, az a bűz, az arcuk, szóval komoly kínszenvedést okoz, hogy nem moshatom meg a kezem, és mindjárt idejön valaki, aki a hajamat is levágja. Állítólag az is bizonyítéknak számít. És ráadásul miután elvitték a holttestét, megadták egy takarítószolgálat telefonszámát. Tudtad, hogy ez így megy? Ha valaki kinyiffan az ingatlanodban, a rendőrség begyűjti a bizonyítékokat, fotóznak párat, majd befejezik a helyszínelést, és az egészet visszaadják neked, ugyanolyan véresen és mocskosan, gyakorlatilag annyival, hogy