A királynő kalóza

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

A királynő kalóza

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest, 1961
Würtz Ádám rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1961
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-2-2

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

London kapujában

Disznó Jim volt a vezér, a koldusok vezére, ha ő nincsen, hát odavész a csürhe, széthullik az úton: nem menti meg Krisztus urunk kegyelme sem azt az ötven embert, aki elindult a nottinghami erdőkből és a withammenti mocsarakból, hogy szerencsét próbáljon London városában. Mert nem voltak többen, ötvenen csupán, sokan közülük aggok, asszonyok, gyermekek és csonkák, akikre vigyázni kellett, táplálni is néha, pedig volt elég bajuk amúgy is a vágottfülűeknek, Disznó Jim csavargó legényeinek.

Ördög bújt a majorsági kutyákba, száz szeme támadt a városi poroszlóknak, se lopni, se kéregetni nem lehetett. Könnyen lenyisszantották a fülét annak, akit ép kézzel, ép lábbal csavargáson értek, akit meg rabláson, lopáson kaptak, hát annak jaj volt, már csak a bakó mosolygott reá. El is pusztult a csürhéből tizenkét jó legény, velük ment kötélre a vén Bikaláb is, Disznó Jim nagyapja, akiről úgy hírlett, nemes volt valaha, királyi udvarban tányérnyaló apród. Ott lógtak sorjában Bedford kapujánál, száradtak a szélben – és azontúl nagyobb becsülete lett a csonkáknak, a rettentő nyomorékoknak a csürhében. Mert aki csak tudta, őket utánozta, az épek is ott fetrengtek hülyén a porban, mások maró flastromot raktak a lábukra, hadd támadjon rajta iszonyú tályog, mert az ilyeneket nem bántották, csak az épeket keresték, hogy megbüntessék őket munkakerülés miatt. Pedig isten a tanú rá, hogy ha keresnek, sem kaptak volna munkát, mert remegtek a bérlők mindenfelé, maholnap ők is koldusbotra jutnak, senkinek sem volt kedve cselédet fogadni.

Hát még az olyat, mint amilyen Jim volt, a koldusok vezére, akinek fél füle ott maradt a bedfordi piactéren, mégsem fésülte rá a haját, hanem büszkén mutogatta csonkját.

– Na, hadd halljam – bömbölt nemegyszer –, kinek jár a szája?! Ha nem tetszik valami, szóljatok csak bátran, hadd tapossam szét a képeteket! Na, halljam, halljam! – és kezét a füle helyén a csonkhoz emelte, nagyot röhögött, és öles lépteivel továbbindult.

Amíg ő egyet lépett, mások kettőt léptek. Hatalmas szál legény volt Disznó Jim, félelmetesen erős, bozontos mellű óriás. Kusza haja szemébe hullott, közelálló, két kicsi szeme ravaszul pislogott, kövér disznóképe fekete volt a piszoktól, s ragyogott a zsírtól. Duzzadt ajka közül, hogyha felnevetett, ritkás barna fogak villantak elő. Szeretett nevetni, csupa izom testét csak úgy rázta a röhej, ilyenkor aztán iszonyú tenyerével a közelben állók hátát csapkodta, hogy menekült a közeléből, akinek kedves volt az élete.

– Röhög… röfög, mint a disznó – motyogta Molly anyó, a boszorkány. – Disznó ez valóban, emberbőrbe bújt disznó.

Disznó Jimtől rettegtek nagyon, nem szerette vezérét a csürhe.

Bár, ha ütni kellett, ott járt legelöl, és mindig talált rabolni valót, ha meg vad hajszákról, kemény virtusokról esett szó, hát csakis őt emlegették – mégis megtette az úton, hogy halálra rugdosta a féllábú Rogert, a koldus katonát, aztán elvette és elitta Molly anyó kis szamarát, Bedford után pedig, fületlenül immár, leült kockázni a szőke kis Tommal, és elnyerte tőle mindenét, a végén az életét is.

Kegyetlen tréfája volt ez Disznó Jimnek, nem is csoda, hogy elhúzódtak tőle, ha esténként, a tábortűznél felmordult:

– Dobjunk egyet-kettőt, hogy jól végződjék a nap.

Mert ha ő veszített, hát csak nevetett, de hogyha más dobta az egyest, ördögi vigyorgás ült ki az arcára, szeme, mint a befogott pille verdesett, s egész testében borzongott a gyönyörűségtől. Óvakodtak tőle, hogy meg ne haragítsák, mert akire rossz szemet vetett, azzal addig játszott, míg fel nem kiálthatott:

– Aki veszít, megdöglik.

Fázós hajnalokon, amikor a füves dombokat a dér elilló kendője fedte, felugrott rongyairól, felkapta bütykös husángját, amely egyetlen fegyvere volt egy jó pengéjű késen kívül, és körül sem nézve megindult az úton. Megtörtént nemegyszer, hogy mérföldnyi utat is megtett, mire két testőre felriadt, és utána zavarta a többieket. Dörmögve, sóhajtozva, máskor veszekedő rikoltozással kászálódott fel a csapat, zörögtek a vasfazekak, kopogtak a mankók, vinnyogtak a sorvadó csecsemők, de senki sem maradt el soha. A két testőr pedig – két horpadt mellű alak, inkább védelemre szoruló, mintsem küzdelemre való – kétségbeesetten rohant vezére után, és leste minden szemevillanását.

És ott ment az élen Disznó Jim, a csürhe vezére, soha össze nem gombolt zekéjében, valamikor hasított szárú, most már meghasadt ülepű nadrágjában. Nem szólt egy szót sem hosszú ideig, mígnem hátra vágott a szemével, és letelepedett kényelmesen egy fa alá. A két suhanc tudta már mit kell tennie, rohant a többiekhez, megindult a dulakodás, a jajveszékelés, mert előkaparták a rongyok alól az eldugott szalonnát és a félig elrágott füstölt húst, máshonnan a száraz kenyeret. Vitték az óriásnak, aki mostanában már így ordított vissza a sopánkodó hadnak:

– Miattatok lett oda a fél fülem! Tartsátok a szátokat, senkiháziak!

Annyit zabált mindig, amennyit csak bírt, a többiek meg azt ették, amit ő meghagyott.

Legkevesebbet Molly anyó evett, neki senki sem hagyott, ő volt a boszorkány. A menet végén sántikált, még örülnek is talán, ha egyszer lemarad, legalább nem károg mindig a fülükbe:

– Jó vagyok hozzátok, hallgassatok énrám. Jó vagyok hozzátok, hallgassatok énrám!

– Kushadj, vén boszorkány! – vágott rá botjával Evan, az öreg skót, de Molly anyó nem hallgatott el.

– Ne menjetek Londonba, elemészt az a kóró! Az a száraz kóró!

Ilyenkor aztán egykettőre kitört a háborúság a nyomorultak között, mert volt, aki a skót katolikus Mária pártján volt, mások Erzsébet királynő igazát védték, megint mások valóságos hitbéli ügyeken kaptak hajba, és már-már kést rántottak, fütyköst ragadtak volna, ha Disznó Jim közbe nem bömböl, vagy szét nem csap közöttük. Volt a csürhében nem is egy, aki sanyarú sorsát még a komisz emlékezetű, asszonyfaló VIII. Henrik királynak köszönhette, mert az szétprédálván a kolostorok vagyonát mindenféle nyegle és melldöngető lovagok között, koldusbotra juttatta a cselédség nagy részét. Ezek most öklüket rázva rikácsoltak azok felé, akik a királynő Imádságos Könyvét emlegetve átkozták a római pápát s annak minden hívét, bizonyos lordokat, akik elűzték őket Westmoreland hegyei közül. Ez a pokoli zsivajgás azonban nem sokáig tartott, elhallgattak hirtelen, mintha ráébredtek volna, hogy akárki, akármi volt is az oka, földönfutók ők mindannyian, akik vízmosások mélyén alusznak, akiknek csak messziről vetnek alamizsnát, mert engedélyük sincs, hogy kereplővel kolduljanak, hanem úgy ragadnak élelmet, majd futnak vele, mint a megriasztott szárnyasjószág. S ezzel egyszeriben feltámadt az újabb veszekedés, egymás bűneit, maguk sérelmeit kezdték világgá kiáltani, jajgatva, nyöszörögve, visítozva egymást okolták az elmulasztott alkalmakért, amikor bő zsákmányra lelhettek volna, vagy ellopott kanalakért, kapcákért, s ki tudja mi mindenért, amelyeket örökösen és meg nem szűnő gyűlölettel egymáson kerestek.

Ilyenkor aratott igazán Disznó Jim, a vezér, mert lecsapott rájuk, beléjük rúgott, nem nézve, kit talál, vagy hogy kinek mi a hite. Aki a keze közé került, annak bizony orrán is, száján is eleredt a vére, ha ugyan törött bordával nem omlott le a földre.

Disznó Jim röhögve káromkodott, széles vigyorral hajszolta őket tovább, mintha csak rabszolgái lettek volna, ámbár meglehet, hogy még a rabszolgáknál is rosszabbak voltak, taglózni való barmok, amiért nem hagyták ott faképnél. De hát két esztendő is elmúlt, amióta odafönt Nottinghamben összeverődtek, hogy Londonba induljanak. Két esztendő alatt sokfelé csavarogtak, megkopasztották Norwichban a flamand takácsokat, kiheverték a nagy bedfordi vérengzést, de még ezek előtt ott tébláboltak Kenilworthben a nagy vigasságon, amikor Leicester grófja minden vagyonát felélte, csak hogy méltó módon fogadhassa a „szűz királynőt”, Erzsébetet.

– Azt a száraz kórót! – rázta fejét Molly anyó, ha eszébe jutott a királynő.

Ámbár a gyakori veszekedések után az útfélen hagyták sebesültjeiket, azok megvert kutyaként mégis utánuk sompolyogtak, s ha közben el nem pusztultak, utolérték a csürhét egy-egy nagyobb pihenőhelyen.

Bőséges lakomát csaptak nemegyszer – szétvert birkanyáj látta csak kárát, no meg a pásztor, aki legtöbbször a fűbe harapott.

Megértek még többször hét szűk esztendőket, mint éppen most, útjuk legutolsó szakaszán, amikor nagy kerülővel visszatértek éppen Bedford alá, majd onnan déli irányba vették az útjukat, hogy elérjék végképp az ősi Londont. Már napok óta nem volt mit enniök, alig álltak a lábukon, amikor Disznó Jim, a vezér, felvezette őket egy dombra, és miként Mózes a népének Kánaánt, megmutatta nékik a távoli, aranyló párában fürdő várost. Lábuk alatt itt már elfogytak a legelők, a Temze lapályán mindenfelé veteményeskertek, parányi majorságok érték egymást, szélmalmok forogtak, idáig hallatszott csendes mormolásuk. Amott pedig, a város határában, hatalmas mezőn vásznak fehéredtek. Láthatták a székesegyház hatalmas tornyát, és a hajnali fényességben felismerhették a Westminster-apátság szürke kőtömegét.

Itt a földeken körös-körül még a természet nagy csendje uralkodott, a koránkelő parasztok is csak most léptek ki házaikból, hogy kapával a vállukon elgondolkozva bandukoljanak a kertek alatt.

De ott a város már éledezni kezdett, a háztetők sokasága felett kémények füstjét zavarta a szél, és elnyújtott kiabálást hajtott el hozzájuk.

Megállt a dombon, és nem mozdult a csürhe. Az öregek lekuporodtak a földre és sírtak, meghatotta őket a nagy pillanat. A fiatalok azonban vállukat vonták és köptek.

– Ez is egy város… mindegy, hol húzzák fel az embert…

Lucas, egy nyurga legény, szó nélkül lefutott a bokrok mellett. Látták, hogy eltűnik a domb aljában, a lombos fák között, majd felvillant az inge még egyszer, amikor átmászott valami kőfalon. Csak nagy sokára tért vissza, hátán nagy zsák répával. Jim azonnal kimarkolt belőle egy csomót, Lucas magának hármat vett, a többieknek aztán annyi jutott, ki mennyit ragadott, mert a vezér két legénye odaöntötte az egészet a tölgy alá, ahol megtelepedtek.

Amikor a marakodás lármája elült, Lucas megjegyezte:

– Lusta birkák laknak odalent. Halott csendes az egész ház, a vackukon döglenek, a kutyájuk meg a farkát csóválja.

A fiatalabbak tettre készen felugrottak, a vének meg a sivítozó asszonynépség azonban rémülten húzták vissza őket.

– Hova mentek?… Ne menjetek…

– Megtépjük a szakállukat.

– Jaj, jaj, jóságos isten! Nagy baj lesz ebből! Menjünk tovább szépen. A városban a királynő elé borulunk, meglátjátok, annyi aranyat dob majd nekünk is, hogy úri módon élhetünk.

– Azt mondják, ott a marha máját a szolgák sem eszik, mind a szegényeknek adják.

– Elemészt az a fattyú királynő… elemészt.

Disznó Jim sanda képet vágott, nevetett magában a nagy riadalmon.

– Hát… – húzta el a szót – … jól jár a szád, Molly anyó. Én is szívesebben mennék papirossal.

Úgy megrémültek a gondolattól, hogy talán mégsem mennek be Londonba, hogy torkukon akadt a szó. Megint csak a várost nézték, rágták a répát és vakaróztak. Jó melegen sütött már a nap, álmosító forróság lesz ma is, ha elindulnak, talán estére lassan megérkeznek a Temzéhez. Jobb volna éjszaka vonulni. Köröskörül megélénkült a táj, a földeken hajladozó alakokat láttak, a távolban fegyverek csillogtak – de Disznó Jim jó szimatú vezér volt, e domb körül, ahova vezette őket, egy lélek sem járt. Nyugodtan meglehettek napestig.

– Papirossal? – ismételte a szót Evan apó, a nyomorékok közül a legbátrabb. – Ha megvolna az a szamár… azon sem vehetnél annyi engedélyt…

Jim fél kézzel meglódította az öreget, hogy az hanyatt vágódott a földön.

– Vén bolond! Csak egyről beszélek, és azt sem venném!

Alázatosan vele nevettek valamennyien, még Evan is, ott a földön. Várták, mit határoz, de ő titokzatosan farkasszemet nézett velük, és nem szólt. Benyúlt a szájába, a fogát piszkálta. Úgy látszott, az engedélyen töri a fejét. Mert nem lesz könnyű ilyesmit szerezni errefelé, ahol egyetlen hamisítót sem ismernek.

– Azt hallottam, hogy a hídnál nyíltan árusítják.

– Az igazit?

– Azt hát. A tanácsurak cselédjei. Londonban annyi a koldus, hogy elzavarni úgysem tudnák. Legalább engedéllyel kolduljanak.

Ezt Füttyös mondta, a testőr, és a csürhe komolyan bólintott a szavára. Bölcs dolog lenne nagyon minden koldusnak engedélyt adni. Mindjárt nem volna annyi riadalom és nyomorúság.

– Mi az ára? – bökte oda a szót Disznó Jim.

– Tíz shilling.

Iszonyú pénz. Egész vagyon. Az urak yardnyi posztóért kiadnak ennyit, de a koldus markában hétszámra nem gyűlik össze egy hatosnál több. És mikor lesz a pennykből tíz shilling? Sohasem.

De hát a város itt volt előttük, s a híd alatt engedélyt árulnak – nem kellene félni többé a kötéltől. Disznó Jim megvakarta bal füle csonkját.

– Módos ház az odalent? – kérdezte hirtelen Lucastól. De mielőtt az felelhetett volna, Füttyös még hozzátette:

– Tíz shilling az engedély. De elfogadnak fiatal lányt is. Mert a tanácsurak szeretik a fiatal szolgálókat.

Lucas ajka elfehéredett a dühtől. Egy fiatal lány volt csak a csürhében. Az ő babája, Peggy. Arra fáj a foga Füttyösnek, ám az alattomos rókája nem merészel összecsapni vele, hanem így próbálja leütni a kezéről. S most mit sem ér a verekedés, hiszen az egész csürhe dolgáról van szó. A vihogás, ami hangzik, ellene fordul. Az asszonyok máris előtuszkolják Peggyt, aki kócos haját igazgatja és vigyorog.

Disznó Jim elhúzta a száját, és mérgesen elfordult.

– Ezért ugyan kupa bort sem adnak.

Intett Lucasnak, Késesnek és a dühtől sziszegő Füttyösnek.

– Lemegyünk.

Rég elmúlt már hajnal, a leglustábbak is fenn jártak, istenkísértés volt ilyenkor rablásra indulni. Ámde, ha Disznó Jim akarta, vele kellett menni, jóllehet Bedfordban is valahogy így történt, s ha most rajtaveszít, a másik fülével együtt már a feje is a porba hullik.

– Kerüljünk hátra – óvatoskodott Lucas –, ott alacsonyabb a fal.

Derékig érő bozótban lopóztak a kert magas kőfaláig. Ha visszanéztek, már nem látták a tetőn maradtakat, eltakarta szemük elől a dombalji liget. Egyszer megálltak, hogy kifújják magukat, nem szóltak közben, hiszen tudták mind a négyen, hogyan kell felosztani egymás közt az effajta munkát.

A lombok árnyékában hűs szél legyezte őket.

– Hosszú ez a fal – morogta Disznó Jim, és előre törtetett.

Valóban hosszú volt a fal, a ház ura egy egész parkot vett körül akkora fallal, amekkorával csak belső kerteket szokás. Mire a végéhez értek, alaposan kifulladtak.

– A másik oldalon alacsonyabb – mentegette magát Lucas, mert rosszat sejtett.

Hát véget ért a fal, de a meglepetés csak ekkor várt rájuk. A sarkon hirtelen az országútra jutottak.

– Marha! – biggyesztette száját Jim. – Az úton akarsz bemászni?

Két lovas közeledett sebes vágtában. Megvárták, amíg elhaladnak előttük, aztán kiléptek a fák közül. Nézték a falat, amely az út mentén folytatódott, majd az utat figyelték, előre és hátra.

– Londonba visz – jegyezte meg Késes.

– Ha kilépnénk, estére odajutnánk.

Hangosan korgott a gyomruk, a hajnali répalakoma folytatást követelt.

– Másszunk be már…

Disznó Jim, aki eddig az út közepén állt, és oszloplábait szétvetve figyelte a tájat, hirtelen hozzájuk ugrott, és betuszkolta őket a bokrok közé.

– Kocsi jön. Levágjuk.

Ez volt az ő életük. Elindultak valahová valamiért. Aztán hirtelen más tervek villantak meg agyukban, amelyek kedvesebbnek tűntek az előbbinél. Olyankor feledtek minden mást, csak az új gyümölcsökért ágaskodtak, de azt is könnyedén veszni hagyták bármikor, ha valami újabb ötletük támadt. A pillanatokért éltek bizony, és nem volt soha egy boldog pillanatuk.

Ezért is tartott a londoni út oly sokáig. Ezért csavarogtak keletről nyugatra és nyugatról keletre az angol tájakon, mielőtt végső céljukhoz elértek volna. Egy-egy nagyobb vásár kedvéért, hol bő alkalom nyílott kéregetésre és lopásra egyaránt, sokszor óriási vargabetűket tettek, hogy aztán csalódottan és éhesen folytassák útjukat.

Óra hosszáig kuporogtak a bokrok alján, két nehéz szekeret is elengedtek az orruk előtt, egyik sem volt az igazi. Mindkettőt fegyveresek kísérték, oktalanság lett volna a várostól alig tíz mérföldnyire az ilyesminek nekimenni. Hanem aztán széles vigyorra torzult Disznó Jim torzonborz képe.

– Ez az – suttogta.

Magányos szekér nyikorgott bánatosan az elnéptelenedett országúton. Hitvány lovacska vonszolta a porban. A ló mellett hajlott hátú gazdája lépkedett, lábán szakadt bocskorféle, kalapja szélét patkányfog rojtozta ki.

– Gyertyaöntő – sziszegte Jim, és a szekérre intett a fejével, amelynek oldalán ott lógott a teméntelen kóc meg a háromféle fakeret. Nagy faggyúolvasztó üst is himbálózott a saroglyán, neki-nekiütődött a fának, álmosító kongással jelezve a vándor mester közeledtét.

A három csavargó közül egyik a mestert figyelte, a másik a környéket vizslatta, Késes gyorsan felmászott a kertfalra is, nehogy odabentről tanúja legyen valaki annak, ami itt történni fog. De nem mutatkozott senki a közelben, csak amott a távolban, éppen az erdő szélén láttak egy lassan léptető lovast, a város felé egy emelkedőn pedig tehéncsorda legelészett, annak is árnyékba bújt a pásztora.

Forrón tűzött a nap. Zöld legyek zengtek körülöttük, és zöld gyöngyökként megpihentek csapzott hajukon. Disznó Jim vigyorgott, a nyelvével csettintgetett valami felismerhetetlen dal ritmusára. Döngött az üst, és nyikorgott a szekér.

– Koldus népség – rántott a vállán Füttyös.

– Koldus a fenét! Nem látod, hogy lova van, szekere van!? Az effajta megszedi magát. Nem nyomorog annyit, mint mi.

– Úrféle – szólt Lucas és köpött.

– Az ilyennek van mindenféle engedélye meg levele – bökdösték Jim oldalát, de az csak vigyorgott, és felemelte a földről göcsörtös husángját.

– Azt mondod, úrféle? – okoskodott Késes. – Láttam én, hogyan csinálja az ilyen: Dolgozik napestig, mint egy barom.

– Aztán mégis ide jut – vetette nekik a szót Disznó Jim, és kilépett az útra.

A gyertyaöntő meglátta őket, és rosszat sejtve visszafogta a lovát. Tétován megállt az út közepén, és riadtan pislogott körbe, vajon várhat-e valahonnan segítséget, hogyha arra kerül sor.

A szekérsátor szétnyílt, és egy ijesztően sápadt, csonttá soványodott arc bukkant ki rajta.

– Miért állsz meg mindig, Sam? – Az asszony kellemetlen, sivító hangja messzire hangzott. – Mi az ördögtől félsz még fényes nappal is?

A férfi nem felelt. Észre sem vette a megrovó, gúnyos pillantást, talán csak akkor rebbent a szeme, amikor az asszonya száraz köhögéssel visszabújt a szekér mélyére. A négy csavargót figyelte, akik nagy léptekkel, tüntető nemtörődömséggel közeledtek feléje. Benyúlt, a ponyva alá, és egy csorba kardot vett elő.

Sem szó, sem kiáltás nem esett köztük. Rezzenéstelen pillával néztek farkasszemet, az országutak emberei így is megértik egymást. Már ott álltak közvetlen közelben, a gyertyaöntő védekezően előretartotta a kardot, a támadást várta. Akkor aztán Lucas megragadta a ló zabláját, a másik három pedig rárontott a mesterre. Kiütötték kezéből a fegyvert, Jim pedig egyetlen csapással letaglózta, mint a barmot. A zajra kiugrott a kocsiból az asszony, de szempillantás sem telt bele, az is ott feküdt az út szélén az ura mellett. Már hiába melengette őket a déli napsugár.

– Dobjátok át őket a falon a karddal együtt – intett Disznó Jim. Ő maga sóvár örömmel lépett a kocsihoz, hiszen ha rendben volt az áldozat szénája, akkor most gyertyaöntőként sétálhat Londonba, ahol a szerszámokat majd jó pénzért eladja.

Felrántotta a ponyvát, és vizsgálódva tekintett alája. Szegényes motyót keresett, abban lesz az írás, talán pénz is valamennyi, ha szerencséjük van.

A kocsiban egy leány feküdt, nagybeteg, halottsápadt leányka. Lázban égő, nagy szeme eszelős mozdulatlansággal bámult a kocsisátor tetejére, vértelen ajka hangtalanul mozgott, ki tudja, talán a halált várta rémülettel, mely anyjának és apjának része lett, talán nem is akart, hiszen nem is tudott volna szólni. A halvány kéz mozdulatlanul pihent a rongyos, fekete takarón.

Disznó Jimet meglepte a látvány. Ijesztő volt itt a szekér mélyén ez az élő leány, aki fehérségében olyannyira hasonlít az úton fekvő halott anyára.

Megragadta, felemelte a kicsiny kezet, de el is ejtette tüstént. Felhördült, félelmetesen vizsgálódva a beteg fölé hajolt, vasizmú, gyilkos ujjaival beletúrt kusza hajába, aztán ijedten visszarettent, mert a leány nem mozdult, szeme sem rebbent, noha élt, hiszen meleg volt és nyirkos a keze és a homloka.

Vidám kurjantás zavarta fel. Visszatértek a cimborák, és most kíváncsian dugták be fejüket a ponyva alá.

– Hát még ez is van? – húzta el a száját Füttyös. – Már úgyis annyi a béka a csürhében… Mindent felzabálnak.

– Tegyük a másik kettő mellé – ragadta meg a lány haját Lucas, és már rántotta volna ki a vackáról, hogy leszúrja, ha Jim meg nem ragadja a kezét, és el nem rántja a betegtől.

– Krisztus barma, te! Jó lesz ez még ott a hídnál… Ha meg nem kell senkinek, kap két pofont és kéregetni fog.

Otthagyta őket, rávert a ló farára, és a rúd mellett, ahol imént még a gyertyaöntő ballagott, megindult a Londonba vezető úton. Azok hárman pedig megütközve bámulták, mert soha még ilyen komolynak és elgondolkozónak nem látták. Elhaladtak a fal mellett, amely itt sem volt alacsonyabb, mint a túlsó oldalon, de Lucas szerencséjére már amúgy sem akartak átmászni rajta. A falon túl, sűrű orgonabokor alatt hevert véres fejjel a gyertyaöntő meg a felesége.

És ott hevert a kard is egy lépésre tőlük. Nem jó a halottakat háborgatni.

Azt várták, ma még lesz valami zsákmány, de nem történt semmi. Lovasok jöttek szembe, utazókocsit kísértek gyors iramban, s gyanús szemmel méregették a különös csoportot. Aztán kofák jöttek, fejükön és hátukon nehéz kosarakkal. Meglátták az óriás Jimet, és nagy ívben kikerülték a szekeret.

Az út jobbra kanyarodott. Innen látni lehetett a dombtetőt, azon a koldusok fekete csoportját. Most Füttyösön volt a sor, hogy fitogtassa tudományát. Szájába vette két ujját, és akkorát füttyentett, hogy a gebe is megugrott a hangra.

Egy hosszú és egy rövid füttyentés azt jelentette: gyertek, van mit enni! Két hosszú jel csak annyit jelentett: jöjjetek utánunk! Füttyös két hosszút fütyült, Disznó Jim pedig vigyorgott, mert elképzelte, milyen csalódott pofát vágnak azok odafönn, hiszen egész nap étlen-szomjan toporogtak, ennivalóra vártak.

No, sebaj, majd Londonban vetnek nekik is valamit, ha szaporán szedik a mankójukat, estére odaérhetnek. Az ám, sietni kell, nehogy valami uraság elkapja őket, gyertyát önteni, mert tudom istenem, Belzebub farában van olyan fény, mint amilyet Disznó Jim gyertyái adnának.

Jajveszékelve, sopánkodva, hosszú libasorban ereszkedett az országútra a csürhe. A kíváncsiak előre siettek, a kocsit bámulták, a sátorponyvát tapogatták, a kócfonat leesett az útra, azt gyűlölködve, marakodva széttépték, nem tudni miért, talán mert sejtették, hogy a mérhetetlennek látszó kincsből, amire most Jim szert tett, nekik csak ennyi juthat.

Mások szétszéledtek, siránkozva bezörgettek a házakhoz, de csak kevesen akadtak jószívű népre, a legtöbb helyen elzavarták őket.

Esteledett. Vörös felhők mögé hunyt le a nap, vakító fényét a messzi London üvegablakai idáig vetítették. Keleten párás sötétség kúszott fel az égre.

Most eltűnt szemük elől a város. Jó ideig kicsiny erdő fái alatt vonultak, aztán már főúri kastélyok kapusházai következtek, alabárdosok, cifraruhájú apródok ordítottak rájuk, ha kéregetni mertek.

– Mindjárt beérünk – biztatták egymást.

Vajon beengednek-e?

– Ez a disznó Jim, meglássátok, még cserben hagy bennünket.

Elragadta őket a féltékenység, az irigységtől még szólni is alig tudtak. Mire jó ez a szekér meg az a lovacska? Arra csupán, hogy megkísértse Jimet. Most még gyalogszerrel bandukol a rúd mellett, fogja a gyeplőt, és nagyokat hallgat, de ki tudja, egyszerre csak fölugrik majd a bakra, és elhajt előlük. Furcsa volt már a hallgatása is.

Máskor, ha jó fogást csináltak, táncolt az úton és hetvenkedett, most meg lehorgasztja a fejét, és nem beszél.

Molly anyó megragadta a szekér oldalát, mintha vissza akarná tartani.

– Na, fiú – károgta –, isten megsegített! Te már megcsináltad a szerencsédet!

Ez volt a legfájóbb, mert ahányan csak voltak, a szerencsét sóvárogták. Ki elásott és elfelejtett kincsekről tudott, ki árvának hitte magát, s várta, egyszer csak kitudódik, hogy valamelyik lordnak a sarja, mások csupán a véletlenre vártak, valami véletlen, nagy, nagy szerencsére.

– Londonban megdobjuk a hatost – hitegették egymást, pedig sejtették talán, hogy itt is csak annyi lesz a szerencséjük, mint bárhol az országban. Persze, nem mindegyiküknek. Mert Disznó Jim, lámcsak, „megdobta” máris a hatost.

– Lány is van a kocsiban – suttogta valaki.

– Láttam az imént – legyintett a másik – Gyerek az még.

– Arra csak jó, hogy engedélyt kapjunk érte?

– Kell is Jimnek már az engedély?

Csoszogtak, sóhajtoztak, siettek a szekér után. Néhányan leálltak egy-egy szeméthalomnál, de nem találtak bennük semmit, elguberálták azokat már gondos londoni kezek.

– Úr lett belőled, Jim, tartson meg az isten benne – folytatta Molly anyó, a boszorkány. – Ó, akinek szekere van, lova van! Isten neki, gyertyaöntő lettél. Négy penny egy napra… Annyit fogsz kapni. Dolgozni kell érte…

Jim hátrafordult, és úgy villogott a szeme, hogy Molly anyó tüstént elhallgatott.

A Westminster-apátság szomszédságában érték el a Temzét. A vízen kosarakkal, gyapjúbálákkal megrakott bárkák úsztak. Mindenfelé tágas fészerek, rozoga raktárak álltak a vízparton, a város szívéből pedig idehallatszott a csónakosok elnyújtott kiáltozása. Itt már sikátort alkottak olykor a házak, noha volt még bőven tágas kert és mezőnyi telek. Még világos volt az égbolt, de már lámpással jártak a szolgák, és gyertyákat gyújtottak a kastélyok fényes ablakaiban is.

Most ágyú dördült, visszhangját a Temze két partja egymásnak dobálta hosszú ideig.

A csürhe megtorpant, hallgatott. Félénken összeverődtek, riadt tanácstalanság lett úrrá rajtuk. Máskor családokra szóródva szivárogtak be egy-egy városba – most a kicsiny szekér köré húzódtak, és félénken bámulták a körülöttük nyüzsgő világot. Pedig a város már lassan nyugalomra tért, elhallgatott a hintók zörgése, az árusok kiáltozása, a szegények civódása, a katonák ordítozása. Számukra mégis idegen volt, zajos és ijesztően hatalmas ez a város. Óvatoskodva vizsgálódtak, ismeretlen veszélytől féltek, maga Disznó Jim is ingerülten rángatta a gebe kantárát.

– Mi a fenének hoztalak!? – sziszegte és rávágott a ló fejére. – Koldusnak ló is, kocsi is? Még a vesztemre leszel.

Amikor Lucas óvatoskodva megjegyezte, hogy éjszaka van már, megállhatnának, csak legyintett.

– Berezeltetek? Itt van, dobjátok ezt a sok szemetet a vízbe! Az ördögnek se kell!

Letépte a szekér oldaláról az üstöt, összemarkolta a mester szerszámait, és a kezükbe nyomta. Azok leszaladtak a vízhez, és nagy ívben belehajigálták valamennyit. Az üstöt azonban a parti kövek között szépen elsüllyesztették, jó lesz az még valamikor, amikor a vezér elfelejti.

Most már alig mentek, többet álltak, mint léptek, félénkek is voltak, fáradtak is voltak. Disznó Jim kocsmát keresett, amelynek falánál letelepedhetnének. Az öregek moslékra várnának, a fiatalok meg a dorbézoló népség között aratnának. De hát a kocsmák, úgy látszik, beljebb voltak, isten se tudja, hogy hol, pedig azt mesélik országszerte, hogy Londonban annyi a kocsma, hogy egymásba ér az udvaruk.

Meglehet, ahol most állnak, az még nem az igazi London, nem az igazi város. London a Tower, a Nagy Híd, a Szent Pál székesegyház környéke.

– Sok itt a magunkfajta – remegett az egyik öreg. – Emlékezzetek csak Aylesburyben azt mesélték, hogy hét esztendeje annyi koldus ment Londonba, hogy még a dajkák is velük ijesztgették a gyerekeket.[1]

Már egészen besötétedett, az asszonyok végleg abbahagyták a kéregetést. Az ostobábbja bezörgetett még a kapukon: „Krisztus szent sebeire, adjatok a szegényeknek”, de csak a kutyák ugattak rájuk.

– Azokat a koldusokat el akarták zavarni valahová. A betegeket meg kórházba vitték, ahol sokan meghaltak.

– Maradt azért elég. Azok minket fognak elzavarni! – károgott Molly anyó.

– Tartsd a szádat, vén boszorkány!

Ahogy rájuk szakadt a sötétség, mozdulatlanná dermedve álltak egy fa alatt és sóhajtoztak. Fekete volt minden, a fák, a bokrok, a házak, csillagtalan volt az ég is. A csendben hallani lehetett a nagy folyó sejtelmes zajait, a köveken megloccsanó víz hangját, a lesodrott ágak zizegését, a fövenyre húzott csónakok motozó zörrenéseit. Az apátság soktornyú, komor épületén túl nagyot kanyarodott a folyó, fényes nappal még harmadfél óra hosszáig kellene róniuk az egyenes utcákat, hogy London szívébe jussanak.

Éjnek idején még soha nem mentek egyetlen város alá sem. Megvárták mindig a nappalt, akkor osontak be a kapukon. A városok kitárt kapukkal, mosolygó ablakokkal, zsibongó sokasággal, teli asztallal és teli zsebekkel várták őket.

London pedig, az ősi város, sötétségbe borult előttük, és hallgatag házaival riasztja őket.

– Miért is jöttünk ide?

Nem volt már erejük sem előre menni, sem visszakotródni az úton. Ott, ahol éppen álltak, lekuporodtak a földre, és keservesen nyögdécseltek.

Disznó Jim nekidőlt a szekér oldalának.

Meg sem hallotta a sóhajtásokat, meg sem érezte a pillantásokat. London házait nézte szokatlanul komoly szemmel. Rátört a mai nap fáradtsága. Az éhség őt is levette lábáról, hajnal óta egy falást sem evett. Sohasem sejtett gondolatok kavarogtak az agyában: a maga módján a jövőről ábrándozott.

Ámde az első gondolata, akárcsak a többieké, a csalódásé volt. S a jövő is félbeszakadt képek, fárasztó, sokféle gondok alakjában villódzott agyában. Az új varázsa, a sötétség mégis megejtette, lusta elégedettség viaskodott benne a csalódással.

Íme, itt áll London házainál, és hangosan korog a gyomra.

Ámbár a szerencse mégis rákacsintott. Itt a ló meg a szekér. Járhatná az utakat, és mártogathatná most már a gyertyákat, ha volna kedve hozzá.

– Kell a fenének – mordult fel. Nem sajnálta, hogy imént a vízbe dobta azt a sokféle szerszámot.

Saját hangjától felriadt. S egyszeriben elöntötte a pulykaméreg, amiért ez a szekér meg a ló őt is munkás barommá akarja aljasítani. Ez volna hát a nagy szerencse, amely Londonban vár reá? Ezen ugyan segíthet.

– Molly, te vén boszorkány! – rikkantotta, mert a méreggel együtt a jókedve is visszatért. – Fogd ezt a békát, és támaszd fel, ha tudod.

Kiemelte a kocsiból a gyertyaöntő leányát, és odadobta a fűre, Molly elé:

Megmozdult a csürhe. Felsírtak a porontyok.

– Éhesek vagyunk.

Akkor már lesújtott Disznó Jim botja a sovány lovacska fejére. Még rángatózott szegény pára, amikor nekiestek, és darabolni kezdték. Majd a kocsi került sorra, letépték saroglyáit, szétverték kerekeit, és gyors tábortüzet raktak belőle. Mire megsült a lóhús, a szekérből csak a rézkapcsok maradtak.

Egyetlen csámcsogás, böfögés, szótlan zabálás volt a csürhe. Nem gondoltak már semmivel, sem az úttal, sem Londonnal, sem a szerencsével, vagy a Bedfordban felhúzott tizenkét legénnyel. Csak a hasukat tömték rettentő mohósággal.

Az éjszaka mélyéből elősomfordáltak London koldusai, keléses nyomorékjai, odabicegtek a tűzhöz, és nézték, hogyan harapják, marcangolják fogukkal a húst. Ők pedig, mint messziről jött urak, akik meg akarják nyerni az új város kegyeit, olykor odadobtak nekik egy-egy darab sültet.

– Faljatok!

Holnap már mindannyian „londoniak” lesznek, s ki tudja, lesz-e mit enniök?

Csak Molly anyó nem vett részt a lakomában. Rongyai rejtekéből gyógyfüveket kapart elő, és valami kotyvalékot kavargatott a parázs fölött. Amikor elkészült a főzet, megitatta a beteg leányt.

Evan apó odakúszott Jimhez. Remegett a hangja.

– Jim, te… fiam… áldjon meg az isten, amiért nem hagytál éhen veszni bennünket.

Szaporán bólogatva, még hozzátette:

– Tudom ám, jól tudom, micsoda nagy szíved van…

Jim hanyattvágta magát a fűben, jóllakottan nézte a sötét eget. Megszabadult a kísértéstől, amely őt egy idegen világba hívogatta. A hálálkodásra harsányan felnevetett:

– Jól van öreg. Dögöljetek meg…

Kibukkant a hold, s felugattak rá a kutyák.

Második fejezet

Aki a magasba tör…

– Jól van így is – vonta meg a vállát másnap reggel Disznó Jim, amikor a White Hall Palace környékén megtudták, hogy a Hídnál semmiféle engedélyt sem árulnak. – Jól van így is. Akkor hát ő is kéregetni fog.

A lányt két suhanc vitte a kocsiból megmaradt deszkán. Molly anyó kotyvalékától, vagy talán a szüntelen ráolvasástól, amit a boszorkány el nem hagyott volna, a Madonna-arcba lassan visszatért az élet, és felnyíltak a nagy, riadt szemek is.

– Mi a neved?

– Betty… – suttogta a leány, és erőtlen vinnyogás tört fel belőle, mert szinte rázta a rémület a föléje hajló sötét arcoktól.

Molly anyó szeme megvillant.

– Betty, Betty, Elisabeth… – károgta. – Úgy hívnak hát, mint azt a fattyút. A királynőt…

Jim a nyakánál fogva emelte fel a lányt, mintha elhullott galamb fejét emelné, és az arcába sziszegte.

– Mától fogva sem anyád, sem apád… Azt teszed, amit én mondok. Idehallgass, mert megfojtalak, te béka! Lemegyünk a Hídig, vagy még azon is túl. Valahol majd leteszünk, hogy kéregess. Ez a banya meg veled marad, hogy vigyázzon a pénzre. És meg ne próbálj szökni soha, jót mondok!

Szétszóródva mentek a tömegben, messziről egymásnak kiáltozva, nagy zajjal és tüntető szemtelenséggel. Elöl ment az asszonynépség lomposan, szakadt szoknyákban, szutykos ingvállakban, és látszólag megbabonázva, réveteg szemmel álmélkodott a polgárok és nemes urak díszes öltözékén. A selyem, brokát, posztószövetek, a piros, zöld, kék, fehér színek mágnesként vonzották szemüket és kezüket. S ők látszólag gyermeki együgyűséggel lökdösődtek akkor is, ha szekérnyi hely volt az utcán, csak hogy megérinthessék, végigsimíthassák a zekéket, a szoknyákat, a kendőket. Ámbár nemcsak sóvárgás volt e mozdulatokban, hanem kiszámított rendszeresség is. Mert minden érintés gyengébb vagy erősebb lökés, mely a polgárasszonyokat és cselédeket a kosarat hordozó karjuk táján, a férfiakat pedig hátukon és övük magasságában érte, arra volt jó, hogy próbára tegye az áldozatot. Mert ha az erősebb érintésre sem riadt fel a beszélgetésből vagy a bámészkodásból, az ügyes ujjak máris levágták övéről a pénzeszacskót, vagy kikapták kosarából a portékát…

Jóllakottan és feléledt reménységgel fürkészték a várost, megcsodálták szégyellős áhítattal, és egyelőre még távolból a Szent Pál-székesegyház óriási, szegletes tornyát, meg az egymás mellé épített házak sokaságát.

Kisebb csoportokra szakadtak aszerint, hogy mi volt a céljuk: kéregetni, lopni, vagy csupán nézelődni. Besurrantak a kacskaringós sikátorok közé, ahol fojtó és fülledt volt a levegő, mert a nyitott ablakok az utcára lehelték éjszakai páráikat. Bennük mégis az otthon régen vagy soha nem érzett biztonságát és meghittségét idézték e szagok, amelyekben fellelhették az ágyak melegét, a tegnapi lakoma illatait, a fűszeres pecsenyék és a nehéz borok jeleit, az immár elhalt kacagások, félbeszakadt suttogások, jókedvű tréfák hangulatát. Aztán továbbsiettek, szélesebb utcákra, kicsiny terekre, ahol már javában folyt az élet: a mészárosok boltjai előtt marhákat taglóztak, a kovácsok műhelyében csattogott a kalapács, szekerek nyikorogtak, kutyák csaholtak, libák gágogtak, árusok kiáltozása harsant, a kutaknál hadonászó csoportok verekedtek. London vízhordó szegényei tülekedtek ott nagy favödreikkel, s a halárusok asztalain ezüstös halak, rettentő rákok, puha lábasfejűek bűzlöttek.

Mintha örökké ünnep volna, London utcáin annyian jártak. Szolgálók siettek, mesternék sugdolóztak, balladaárusok kornyikáltak, a kocsmák udvarán felhangzott a dudások, furulyások macskazenéje.

Majd pedig zaj támadt, fegyvercsörgés, színes ruhájú apródok, páncélba bújt testőrök rohantak elő, hogy lándzsanyéllel, egy-két rúgással utat törjenek uruknak. Ilyenkor Disznó Jim is megállt, és bamba sóvárgással bámulta a grófokat, akik nemes paripákon léptettek, és olykor-olykor kényes mozdulattal végigsimították mentéjük fehér prémgallérját.

Késes és Füttyös mellette álltak, szaporán pislogtak körbe, ők nem figyeltek másra, csak arra, nehogy emberfogdosás legyen, mert bárhová kerültek, mindig csak ettől féltek.

De hát eltűnt a menet az utcák kanyarulatában anélkül, hogy baj történt volna. A két suhanc felkapta Betty hordágyát, és siettek tovább. Már délre járt az idő, és érezni kezdték a gyomrukat. A halasoknál egy-két loligót[2] dobtak nekik, de amúgy nyersen nem volt kedvük bekapni, oda is vágták pár lépés után egy szemétkupacra. Többre becsülték a meglöttyedt disznósajtot, amit jószívű mészárosok löktek eléjük, abból Betty is kapott, maga Jim adta neki, és a fejét csóválta rosszallóan, hogy a beteg lány nem nyúl az ételhez.

Egy kisebb téren, éppen a díszes kút közelében kapriolát táncolt egy vándor komédiás csapat, nagy hejehuját csaptak, de csak nézték őket, senki sem dobott egy pennyt sem. Ahogy Jimék visszanéztek, látták, hogy verekedés is támadt a dologból, mert egy sóárus a zene és ének közben untalan közbekiabált, hogy: „Sót vegyenek, kősót vegyenek!”

Répát loptak a kofáktól, és visszatértek a Temze partjára, éppen ott, ahol a Káposztarakodó nyújtja vízbe lépcsőit a rakpartról. Itt nagy volt a sürgés-forgás, zöldséges bárkák érkeztek éppen a folyó felső vidékéről, hozták az árut Oxford és Gloucester földjeiről.

– Kotródjatok innen! – üvöltöttek rájuk.

– Jól van, jól van! – hadonászott a csürhe asszonynépe. – Nem bántunk mi semmit. Nem vagyunk cigányok.

– Fel kéne húzni minden csavargót!

Mégis megálltak, Disznó Jim köré húzódtak, az majd megvédi őket, ha a mérges kalmárok nekik esnének. Az egész Káposztarakodó őket nézte leplezetlen gyűlölettel és türelmetlen gyanakvással, a parasztok amúgy is mindig azt hiszik, hogy meglopják őket, hogyne hinnék éppen a koldusokról.

S ekkor előbb szaggatott sóhaj, majd eszelős sikoltás tört fel Bettyből, a beteg leányból.

– Anyám, anyám! – kiáltotta zokogva. – Megölték az anyámat! Jaj, segítsetek!

Visszahanyatlott a rongyaira, és kezébe temetve arcát, elhaló hangon nyöszörgött.

Az árusok pedig körülvették őket, és Disznó Jimet méregették sötét tekintettel.

– Mit mond ez a leány? Mit tettél az anyjával?

Jimnek azonban nemcsak ereje, hanem az esze is a helyén volt, ha kellett, és feltalálta magát:

– Na, mit tettünk volna?! Az anyja kútba ölte magát, amikor megtudta, hogy megátkozták ezt a békát! Nyissák ki jobban a birka szemüket! Láthatják, hogy beteg ez a lány! Félrebeszél!

Molly anyó meg azonmód rávágta:

– Megátkozták bizony. Megrontották a lelkét… Ó, bár inkább azt a másikat rontották volna meg, azt a száraz kórót.

Mire a csónakosok és a parasztok, a hivatalnokok meg a vásárlók pulykamérgesen nekiestek:

– Kicsodát, te boszorkány? A mi felséges Erzsébet királynőnkre acsarkodsz, hogy vinne el az ördög!

Jobbnak látták tehát, ha tovább állnak. Jim intésére felkapták a hordágyat, és siettek Bettyvel tovább a Temze partján, csak hogy minél messzebb kerüljenek a barátságtalan Káposztarakodótól. Közben megcsodálták a teméntelen házat, a szűk utcákat, és az utcákon tolongó vidám sokaságot. A lányok és legények fülében páros cseresznye piroslott, azzal páváskodott mindenki, aki csak tehette, mert ugyan drágán mérték.

A Temze-parton élt London. Kétszázötvenezer lakosából százezer naponta legalább egyszer meglátogatta a nagy folyót.

Azt mondták: London a hajók városa, a világ kikötője. A Temze-parton íme ott hintáztak csupasz árbocokkal a kicsiny bárkák és a nagy vitorlások.

Azt is mondták: London a kocsmák városa. De a kocsmák minden rendű és rangú népe a Temze-parton is megfordult naponta. Borissza hajósok, büszke nemesek, vidám mesterek, lókötők, beugratók, színészek és könnyűszívű lányok látogatták.

Azt is mondták: London a könyvek városa. A székesegyház kertjéből mégis idehozták a diákok frissen vásárolt könyveiket, hogy a folyópart zsongító zajában mohón átlapozzák.

Végtére is London a Temze városa volt. Abból és annak élt. A White Hall palotán túl keletre kanyarodott a folyó. A rakpart köveiről látni lehetett a Híd óriási kőtömegét, amely tizennyolc bolthajtáson tartva emeletes házait, zordonan állta útját az örvénylő víznek. Mindenfelé teméntelen csónak siklott, áruval megrakott bárkák igyekeztek céljukhoz, nagy fekete vitorláikat örökké dühös legények rángatták. Kicsiny sajkák várakoztak a part lépcsőinél, evezőseik kézzel-lábbal integetve, rekedten kiabálva hívogatták utasaikat.

Aztán egy nagy tengeri hajó tűnt fel a folyó közepén. Meg volt tépve a vitorlája, a korlátja egy helyen összetört, s feketén meredezett az égnek. Ki tudja, talán tengeri rablók támadták meg a Csatornán, talán éppen azok az átkozott spanyolok. A legények rajta torzonborz, sebhelyes, mégis vidám pofák. Danolásznak és trágárságokat kiabálnak – meglehet, fele annyian sem érkeztek meg, mint ahányan elindultak…

De hát a halállal ugyan ki törődik! Akármilyen rettentő is a hullámok mélyén fulladozni, mégsem kutya dolog Londonig felúszni, és nagy sebesen öltöztetni a szerecsen rabszolgákat, előhordani a sokféle fűszert.

Jó vásárt csapnak majd a southwarki piacon.

Londonban ünnep volt minden hajó érkezése. Hogyha a folyó torkolatától idáig felúszott egy tengeri vitorlás, elsütötte ágyúját a királynő tiszteletére. Ekkor még virtus volt ez, gáláns tisztelgés, de fél évszázad sem telik majd bele, és regulává lép elő. Üdvözlés nélkül nem úszhat fel egyetlen hajó sem a Towerig.

Most még hajnaltól napestig sem unta volna meg az ágyúszót a kikötőpart népe. Ott ácsorogtak a mihaszna naplopók a gránitköveken és találgatták, vajon a világnak melyik részéből hozzák kincseiket a hajók? Mások a kőbikákra ültek, és ábrándos szemmel nézték a vizet meg a felhős eget.

Ők voltak a Temze örökös lakói, akik mindenkinél jobban ismerték a hajókat, és mindenki másnál többet tudtak a kapitányok viselt dolgairól.

S mert kérve is, kéretlenül is szívesen szóbaálltak bárkivel, aki szót ejtett a tengerről és a hajókról, itt a folyó mentén nem szűnt meg a hangoskodás. Dolguk után siető mesterlegények, üzenettel szalajtott apródok, ajkukat harapdáló kalmárok, és imbolygó léptű, szabadságos tengerészek vitáztak lankadatlan hévvel. Átkozták a spanyolokat, akik magukénak vallják az óceánokat és az Új Világ minden aranyát, és átkozták a pápistákat is, akik eladnák júdáspénzen egész Angliát, hogy aztán égethessék a sötétlelkű inkvizítorok a hitüket valló protestánsokat, miként a rettenetes emlékezetű Mária királynő idejében tették.

E két dologban, a spanyolok és a pápisták dolgában megértette egymást a kikötők minden rendű és rangú népe, ámde a „hogyan?” és a „miként?’.’ kérdésén már sokszor összekaptak. Mert voltak, akik mindenkinél jobban tudták, hogy Anglia előbb-utóbb Hollandia sorsára jut majd, ha háborút nem indít a spanyol II. Fülöp király ellen. Mások azonban közbevágtak, mondván, gyenge a szigetország, nincsen se hajója, se katonája, messze a tengerentúlon gyarmata sincs még

– Majd lesz! – ordították a derűlátók. – Gondoljatok csak Frobisher kapitány aranyaira! Bizony, ha egyszer megtalálná valaki északnyugaton az átjárót, mely Amerikán túl, Indiába vezet, nem kellene rettegnünk Fülöp király gályáitól.

– Az ám, ez se rettegett – mutatott valaki a vízen úszó, megtépett hajóra. – Aztán csak megmutatták neki, hogy ki az úr a tengeren.

Közbeszóltak mások, akik ismerték a hajót.

– Nem látott ez spanyolt, annyi szent. John Winter kapitány óvatos fickó. A legényei pedig egytől egyig nagy gazemberek. Valóságos kalózok.

– Kalóz, kalóz! Kegyelmed azt sem tudja, mi a kalóz! Hawkins kalóz, Frobisher kalóz, Oxenham is kalóz, hát még a híres-neves Drake kapitány, Plymouthban. Az aztán a kalóz!

– Kalózzá lesz mindenki, aki csak tengeren jár. Mert különben előbb-utóbb otthagyja a bőrét. Hanem ez a John Winter mégsem igazi kalóz.

S akik tudtak az esetről, szenvedélyesen magyarázni kezdték, mi történt egy esztendővel ezelőtt John Winter kapitánnyal, a Kereskedő Kalandorok céhének nevezetes tagjával. Genovából jövet összeégve, kirabolva futott be Dover kikötőjébe, de mint később kiderült, saját maga tépázta meg a hajóját, csak hogy tisztára mossa magát valamilyen sötét ügyben, amiről senki sem tudott semmi bizonyosat.

– Rá kellene menni a spanyolokra. Felégetni minden kikötőjüket. Ha Drake meg meri tenni…

– Az ám, komám, csakhogy nem mindenki Drake…

Már egészen nagy csődület támadt, még az asszonynép is ott hallgatózott a férfiak szavára, akik letelepedtek a ládákra, hordókra és halomba rakott láncokra. Már senki sem törődött John Winter kapitány újból helybenhagyott hajójával, amely hamarosan bevonta vitorláit, vízbe dobta horgonyát, és a fedélzetmestere egy kicsiny csónakon a partra igyekezett.

Csupán egyetlen ember, egy fiatal, délceg megjelenésű nemes ifjú nem vette le szemét a vitorlásról, noha máskülönben minden idegszálával a hajóséletről kibontakozó vitát figyelte.

– A tenger… – suttogta maga elé, és szép, fiatal arcán megfeszültek a vonások. – Ez a hajó látta a tengert, pedig hitvány alkotmány, emberkéz munkája. Én pedig, isten teremtménye, itt emésztem magamat…

Önkéntelenül is megrántotta lova kantárát, a szelíd állat megindult, de kisvártatva ismét megállt. Az elmúlt két napon ugyan hányszor léptetett már végig a Temze-parton?

Roger Crawley nem töltötte még be a huszadik évét, amikor apja, a cropthorni békebíró, egy elszegényedett nemesi család feje, így szólt hozzá:

– Roger, itt az időd. Nyergelj. Ajánlólevelet adok, amelyet Sir Cristopher Hattonnak, őfelsége kancellárjának adj át. Gyermekkori jó barátom ő nekem, biztosan segíteni fog, hogy az udvarhoz kerülj.

Mert a korán megrokkant, ősz Samuel Crawley azzal a reménységgel küldte fiát az Avon menti Cropthornból Londonba, hogy talán sikerül a jó kiállású, szépszavú, értelmes fiatalembernek a királynő kíséretébe kerülnie. Ha szerencséje van, és ügyesen forgolódik, felveszik talán a „kegydíjas” urak közé, ami ugyancsak nagy szó, mert köztük a legkisebb is évente négyszáz fontot kap, csupán a címe után.

Az aggódó Samuel Crawley sokat remélt ettől az úttól noha sejtette, hogy szegénységüket aligha mentegeti egy szülői ajánlólevél.

Anglia minden grófságából Londonba küldték fiaikat a nemesi családok, és mind azzal a céllal, hogy ott, a királyi udvarban szerencsét próbáljanak. Krisztus születése után az 1577. esztendőt írtak a naptárak. Asszony ült Anglia trónján, az eszes és pompakedvelő Erzsébet királynő, akinek abban telt legnagyobb öröme, hogyha ifjú, délceg lovagok kísérték minden útjára. S a nemes lovagoknak, díszes öltözékű, pompás kalandoroknak leghőbb vágya az volt, hogy hódoljanak „szűz királynőjük” előtt, és virágos szavakkal tegyék a szépet neki, amit ő szívesen fogadott, noha túl volt már azon a koron, hogy higgyen is e széptevéseknek: negyvennegyedik esztendejében járt akkor a megnyerő külsejű, szép asszony.

– Hatton kancellár majd segít, hogy bemutassanak őfelségének – biztatta Rogert az apja. – Talán valami mulatság… az jó alkalom lesz.

Mivelhogy mindenki tudta, miképpen lett Cristopher Hatton egyetemi diákból kancellár. Egy mulatságon, hol a királynő is megjelent, Hatton nagy sikert aratott szép, férfias táncával, délceg mozgásával.

Erzsébet felfigyelt rá, udvarába hívta és csakhamar magas tisztségre emelte.

Hatton nem adott lovat irigyei alá. Szívósan tanult, és oly példás körültekintéssel látta el hivatalát, hogy a királyi udvarban, ahová a szó szoros értelmében „betáncolt”, egyszer s mindenkorra megvetette a lábát.

– Légy te is hozzá hasonló – biztatta a fiát Samuel Crawley. – Látod, nem áll sokból az ilyesmi. Ha pedig őfelsége elé kerülsz, beszélj bátran és okosan.

– Jó, jó, atyám – intette le tiszteletlenül és nem kis türelmetlenséggel Roger. – Nem vagyok már csecsemő. Tudom, miképpen viselkedjem.

– Én pedig tudom, hogy mit forgatsz a fejedben – csattant fel az ősz Samuel hangja –, és csak annyit mondok, hogy verd ki a fejedből a hajókat, a mindenféle kalandos álmokat. Bizony mondom, a Mindenható legyen irgalmas hozzád, ha megtudom… nem azért neveltelek, nem azért ápoltam átoksújtotta ősi családunk utolsó hajtását… hogy valahol a nagyvilágban ledöfjön egy festett pofájú vadember…

– Megígértem, és úgy is teszek, ahogy meghagytad. De hogyha nem sikerülne…

– Sikerülnie kell! – kiáltotta Samuel Crawley, és magasra emelte jobbját, mert mindig széles mozdulatokkal kísérte beszédjét. – A Crawleyk még soha, semmiben sem hátráltak meg. Hogyha őfelsége Erzsébet királynő küld téged, mármint Sir Roger Crawleyt, valamely távoli tengerre, menj. De addig ott a helyed az ő trónusánál.

A jó öreg Samuel nemhiába intette s óvta fiát ilyen aggodalommal. Roger már évek óta egyre azt hajtogatta: fogja magát, és Plymouthba megy. Ott aztán felkeresi a híres-neves Drake kapitányt, akinek nevétől zengett akkoriban egész Albion. Mint sok más társa, Roger is arról ábrándozott, hogy Drake hajóslegényei közé áll, és nekivág a messzi tengereknek, rácsap az ezerszer elátkozott és ezerszer megirigyelt, kincses spanyol gályákra.

Mert minden fiatalember, aki csak bátor szívet hordozott keblében, és akit izmos karral áldott meg az ég, mind-mind Drake hajójára akart szegődni. Jóllehet, voltak más nagynevű kapitányok is Angliában. Lám csak, épp tavaly indult útjára Martin Frobisher, hogy az Újvilág ismeretlen partjai mentén hajózva, felkutassa az északnyugati átjárót. Aztán ott van John Davies, Cavendish és mások. Híres hajósok ők, de leghíresebb mégiscsak a plymouthi Francis Drake kapitány.

Drake maga a kaland. A merészség. A győzelem.

De Roger megtudta azt is, hogy Drake-hez seregestől tódul a legénység, és ő kedvére válogathat bennük.

– Bizony, könnyebb lesz a királynő elé kerülni, mint Drake mester hajójára jutni.

Ezt mondta magában Roger, és szívesen hajlott az apja szavára. Mivel pedig alapjában józan természet volt, akit a valóság kényszerűsége hamar elcsábíthatott az álmok foghatatlan világából, máris azon töprengett, miképpen is helyezkedjék bele a királyi udvar bizonyára sok újdonsággal hívogató életébe. Drake? Nos, a királynő mellől valóban könnyebb lesz Drake hajójára jutni.

A búcsú, ahogy Roger megvált a cropthorni udvarháztól, megható, mégis nevetséges volt. Őt akkor már nagyratörő (egyre nagyobbra törő) ábrándok hajtották, mégis kénytelen volt eltűrni a kertben összegyűlt rokonság irigykedő megjegyzéseit, és jó öreg apjának utolsó intelmeit.

A favázas, szalmatetős, ősi angol ház előtt széttárta kezét az agg Samuel Crawley, és így szólt:

– Roger, édes fiam! Nézd ezt a házat! Fűzfából épült, mint minden ház azelőtt. Ma már kiirtjuk tölgyeseinket, és abból állítjuk fel a paloták falait. Te mégse felejtsd el ezt a fűzfa házat. Mert hajdan fűzfából építettük házainkat, és bennük szilárdak voltunk, mint a tölgy. Ma tölgyből építjük palotáinkat, és vagyunk, mint a szalma. Te, Roger, légy kemény és szilárd, mint a tölgy, ne hozz szégyent soha e szegény házra. Londonba igyekszel, fogadd el hát csak egyetlen tanácsomat. Hiszen csupán egyetlen jótanács az, mely hasznunkra lehet az életben.

– Hallgatom – Roger térdre ereszkedett.

– Ha magasba törsz, a völgybe ne kívánkozz! – emelte áldásra kezét Samuel. – Az Úr áldása kísérjen!

De amikor már Roger a nyeregbe ugrott, hirtelen kiesett pátriárkai szerepéből, és a bamba rokonság csendes mosolyától kísérve, még fiához futott.

– Fiam… csak egy tanácsot adtam, de azért jegyezd meg ezt is: ne légy szertelen, se vakmerő, és gondold meg mindig, mit mire vélj. Cselekedj mindig tiszta szívvel és józan ésszel, hogy nyugodtan halj meg, ha úgy akarja isten.

Rogernek elpirosodott az arca. Elpirult.

– Úgy lesz, atyám.

Ó, a rokonság, a bárgyú férfiak és az ostoba nők. Átkozott cropthorniak! Még talán nevettek is apján, amikor az harmadszorra is utána kiáltott:

– Roger, Roger…! Légy a királynőnek hű alattvalója… és vigyázz, mert könnyebben lesz a jó barátból ellenség, mint az ellenségből jó barát!

Mint vihartépte, bánatos varjú, úgy integetett köntöse szárnyával az öreg.

Rogernek még Londonban, a Temze-parton is arcába szökött a vér, ha erre a képre emlékezett. Szerette apját és szégyellte esetlen érzékenykedését.

Ha Rogert nem teszi dacossá ez a szégyen, talán be sem mer kopogtatni. Sir Cristopher Hatton kapuján.

A kancellár titkára fogadta, fekete hajú, fekete bajszú, borotvált állú férfi. Átvette és feltépte, el is olvasta az urának címzett ajánlólevelet. Majd rá sem nézve Rogerre, csendes és szívélyes hangon így szólt.

– Igen… azonnal bejelentem a kancellár úrnak. Remélem, jókedvében találja őt, fiatal barátom. De hát majd úgy intézzük a dolgot… – Hirtelen kezet nyújtott – Thomas Doughty a nevem, és remélem, még máskor is segítségére lehetek.

– Köszönöm a szívességét, uram – felelte ő kurtán, ámbár a lelke mélyén igen jólesett neki ez a fogadtatás.

Sir Cristopher már jóval fagyosabb volt hozzá.

– Samuel Crawley? Igen, régi, jó ismerősöm volt ő nekem. Te vagy a fia? Nos, mit tudsz?

– Uram – felelte tisztelettel Roger –, mesterem, a jó öreg evashami káplán görög és latin szerzőket olvastatott velem, és megtanított mindenre, amire egy nemes ifjúnak az udvarban szüksége lehet. Naponta olvasom Demoszthenész beszédeit, miként dicső királynőnk teszi, ismerem Plátont, Arisztotelészt, Vergiliust, Horatiust, Cicerót. Folytassam-e még a sort? Hívő lélek vagyok, aki angliai egyházunk artikulusait, miket bölcs királynőnk ezelőtt hat esztendővel, 1571-ben, atyjaura után először átnézett és helyesbített, ismeri és aszerint él.[3] Szépen játszom a viola-dagambán, és mondják, hogy szonettjeim igen tetszetősek. Tudok vívni, nyilazni, lovagolni, vadászni és solymászni, ismerem a hajók szerkezetét…

Elpirult…

Ijedten elharapta a szót, mert észrevette Sir Cristopher Hatton gúnyos mosolyát.

– A hajókról atyád is írt. Azt írja, óvjalak az efféle kalandoktól. Hm. Nos, én nem adok neki igazat. Hazánkat mindenfelől tenger határolja… hogyha a habok éppen nem is ott görögnek Cropthorn házainál…

Roger szívéről leszakadt egy kő. Könnybe lábadt a szeme izgalmában.

– Felséges úrnőnk is igen kegyesen szemléli hajósaink tetteit, sokszor ő maga is támogat egy-egy expedíciót. – Hatton merev tekintettel nézte a fiatalembert. Folytatta: – Akik messzi tengerekre hajóznak, és ott hazánk dicsőségére és hasznára valami nagyon nagy hőstettet hajtanak végre, bizony könnyen lovaggá lehetnek akkor is, ha csak közemberek voltak. Atyád elfelejti, hogy itt Londonban él és virágzik a Kereskedő Kalandorok társasága, Plymouthban pedig ott van a nagyszerű Drake kapitány.

– Drake – suttogta Roger, s már nem is titkolta lelkesedését.

– Igen, Drake, aki esztendőkkel ezelőtt olyan mesés kalandokat élt át az Indiákon. Annyi aranyat hozott haza, jóllehet a spanyol Fülöp király látta annak kárát, hogy azóta a legutolsó hajósinas is selyemben, bársonyban járkál, aki nála szolgált.

Roger nem tudott szólni. Hatton tekintélye, és biztató kijelentései lenyűgözték. Egy pillanatra egészen elkábult.

– Kedves fiam, Roger – hallotta hirtelen a kancellár hangját.

– Akkor hát hagyjuk egy kis időre ezt az udvarbeli szolgálatot. Atyádat megértem, félti a fiát, és a királynő biztonságos közelében szeretné tudni. Hanem azt is megértheted, hogy sűrűn kapok ilyen kérelmeket. E héten már a nyolcadik vagy, aki a királynő apródja szeretne lenni. A vidéki legénykék azt hiszik, Londonban kolbászból van a kerítés…

Most már barátságosan mosolygott Sir Cristopher, mintha csak élét akarta volna venni a saját szavainak.

– Kancellár úr – kiáltotta Roger egyszeriben kijózanodva –, nem alamizsnát kérni jöttem. Atyám akaratának engedelmeskedtem, amikor kegyelmességed elé járultam.

Hatton közbevágott.

– No, no, csak semmi heveskedés, fiatal barátom. Nem a rosszindulat szólt belőlem. De úgy látom, pénzed fogytán, szolgád sincsen, hogy kellő tekintéllyel tudnál fellépni városunkban. Aztán meg bizonyára nem véletlenül szálltál meg a „Hableány”-ban, ahol a hajósok találkozóhelye van…

Rogernek tüzelt az arca, káprázott a szeme a megaláztatástól. Ó, hát ilyen aljasul kidobja ez a behízelgő modorú, kellemes megjelenésű ember? Ezért dicsérte imént a hajóséletet?

– Sir, tudom, mit akar tanácsolni – szólt indulattól remegő hangon. – Ezért kár volt drága idejét rám pazarolnia.

Meghajolt és kemény léptekkel elhagyta a szobát. Sírni szeretett volna dühében, vagy kardot rántani, és vagdalkozni eszeveszettül. A magas, ragyogó üvegablakok azonban, meg a drága fával burkolt falak, a stukkós, freskós mennyezet, melyen vidám ámorok kergetőztek – tiszteletet parancsoltak.

– Fiatal barátom… – szólt utána valaki.

Thomas Doughty volt, a kancellár titkárja. Melléje lépett, és csendesen a fülébe súgta.

– A kancellár úr ma nagyon ingerült. Jobb lett volna talán várni egy-két napot. Hogyha Crawley uram…

A megszégyenített és kidobott Rogerből csak úgy ömlött a keserűség.

– Miért várjak? – kiáltotta. – És mit csináljak addig? Mit tegyek akkor? Én ide többé be nem lépek.

Thomas Doughty mosolyogva csitította. Majd karonfogta, és egy ablakmélyedésbe vezette.

– Ej, ne vegye már annyira a szívére az ilyesmit. Hogyha nem veszíti el a kedvét, elintézhetem, hogy Hatton uram ismét fogadja. Sőt, hogyha ő megmakacsolná magát, elintézhetném azt is, hogy a királynő elé jusson, a kancellár úr tudta nélkül…

Elhallgatott, és barátságosan rákacsintott a meglepett fiatalemberre. (Szép homloka és szép szeme van – gondolta közben –, a királynő biztosan felfigyel rá. Hiszen Leicester grófjába is a szeme miatt bolondult bele.)

Roger ajkát biggyesztette.

– És mit kér ezért kegyelmed? Mert pénzt ugyan hiába kér, szegény ördög vagyok! – mondta durván.

Thomas Doughty azonban, ez a halkszavú, elegáns úr, semmin sem botránkozott meg. Csak a száját zárta keskenyebbre, ha nem beszélt.

– Nem pénzt kérek – felelte nagy sokára. – Csupán egy szívességet.

Roger, mint aki mindent ért, magából kikelten tiltakozott.

– Mondották nekem, miféle szokás járja itt. Összeesküvésre fel ne bujtson! Én, a királynő hű alattvalója…

– Fajankó – sziszegte most már Doughty –, ne kiabáljon! Ki beszélt itt összeesküvésről? Én ismerem az embereket, jobban, mint a kancellár. Láttam rögtön, hogy jó barátok lehetünk. Ezért hát rövid leszek. Ősszel Drake barátom nagyobb útra indul, vele megyek én is. Nos, hát a barátságát akartam kérni, és azt, hogy kísérjen el erre az útra!

Roger Crawleyval megfordult a világ. Azt hitte, menten rászakad Sir Cristopher Hatton ragyogó palotája. A remények és csalódások kavargása akkora erővel tört rá, hogy azt hitte, belebolondul.

Még lázadozott benne az önérzet, de már kisebb lett a hangja.

– Ne tréfáljon kegyelmed! Hogyan kerülhetnék én a királynő elé? Sir Cristophert nem kerülhetem meg, ő pedig…

– Bízza rám a dolgot! A kancellár úr örömmel fogadja majd.

Roger óvatoskodva emelte pillantását a titkár arcára. Az aszkéta arc barátságosan mosolygott.

– Nos?

Őbenne még mindig élt a bizalmatlanság.

– Ha egyszer őfelsége magas színe elé kerülhetnék, azt kívánnám, udvarában apródja lehessek. Ez atyám akarata is. De hogyha már erre vállalkozom, hogyan hagyhatnám cserben a királynőt, magam feje után, kalandos útra indulva Drake kapitánnyal?

Thomas Doughty most már nevetett. Gúnyosan felhúzta a szemöldökét.

– Ó, kedves barátom, őfelsége bizonyára nem fogja nélkülözni majd a társaságát. Emlékezzék csak a megboldogult Sir Walter Devereux-ra, Essex grófjára. Mindenki tudta, miféle gyengéd szálak fűzik őt a királynőhöz. Mégis átment az írekhez a felkelők ellen. S meg is halt ott, Dublinban…

– Miért mondja ezt nekem?

– Csak azért, barátom, hogy meggondolja: nem mindennap dobnak a nyakába ekkora szerencsét. Akart-e a királynő szolgálatába szegődni?

– Akartam.

– Akart-e a híres Drake kapitány hajójára jutni?

– Akartam.

– Akkor hát min gondolkozik még?

– Azon, titkár uram – Roger most már végképp elvesztette minden biztonságát –, hogy két út áll előttem. Vagy az udvari élet, vagy a tenger…

– Rosszul mondja. Vagy minden, vagy semmi. Gondolkozzék.

– A barátságomat kéri?

Thomas Doughty nem érzékenykedett.

– Ha elkísér az útra, és a hajón jóban-rosszban egyaránt velem tart hűséggel, én elintézem most, hogy őfelsége kegyesen fogadja kegyelmedet. Menjen hát és gondolkozzék. Bármikor, még éjszaka is szívesen fogadom.

– De hát hogyan, milyen alkalommal vagy milyen ürüggyel mutat be a királynőnek?

– Azt csak bízza rám!

Ez volt Thomas Doughty utolsó szava, amikor elbocsátotta a kancellár házából Roger Crawleyt.

És azóta nincs nyugta Rogernek. Immár második napja rótta a várost, bejárta már minden zegét és zugát (közben hányszor megállt a Temze-parton!) mégsem tudott megszabadulni kínzó kétségeitől. Miért is éppen ő rajta akadt meg a titkár szeme, miért is éppen őt tünteti ki bizalmával, s ugyan mivel veszi majd rá Hattont, hogy szívesen fogadja hajdani barátjának fiát?

Miféle gazemberség húzódik meg a szívélyes álarc mögött? Akárhogyan is tépelődött, találgatott, nem tudott rájönni. S ahogy múltak az órák, majd a napok, Roger Crawley lelkében lassan elhallgatott a kételkedés.

– Ostoba volnék, ha elszalasztanám a szerencsémet – nyugtatta önmagát. – S haza nem mehetek szégyenszemre. Doughty uramnak bizonyára nem fűlik a foga az olyan sunyi, minden csalárdságra kész kísérő társakhoz, mint amilyeneket itt Londonban találhat. Megsejtette biztosan, hogy mi, Crawleyk, a régiek vagyunk. Mi adunk a becsületre! Miért is kételkednék benne? A kancellárról tudja mindenki, hogy Dárius minden kincséért sem tenne a királynő ellenére. Megválogatja ő az embereit, és hogyha Doughty uramat titkárául fogadta…

Idáig ért gondolataiban, amikor megállította lovát a Temze partján, hogy nézze, miképpen vet horgonyt John Winter kapitány hajója, és hallgassa, miként vitázik a csődület a kalózi életről.

Ámde alighogy meghallotta Drake kapitány nevét, ismét felébredt szívében a fiatalos büszkeség. Kísérjem el Thomas Doughtyt? Oly kicsi ez a feladat, ahhoz képest, melyet érte kapok – gondolta magában. – Nem, nem, valami hősi tettet kell végrehajtanom, valamit ki kell találnom, nehogy Sir Christopher, vagy a halkszavú Doughty uram azt higgye, csak az ő különös kegyükből vihetem valamire. Magamnak kell megkeresnem az alkalmat, vagy az ürügyet, hogy őfelsége elé vezethessenek.

Megrántotta lova kantárát. Az állat felhorkant az ingerült, kemény mozdulatra.

De hát mi legyen az a hősi tett?

Roger Crawley hazafelé vette útját. A „Hableány”-hoz címzett kocsma felé, ahol szállása volt. Nem ment egyedül. Alkonyodott már, és a Temze-part rajongói megindultak London számtalan kocsmája, fogadója felé, hogy felhajtsanak egy-egy kancsóval a jó erős sörökből, vagy vidám dáridó közben öntögessék lefelé az ínyükre való borokat.

Kocsmák, fogadók! London tömve volt velük. Nem akadt olyan utca, amelyben legalább egy piszkos lebuj ne lett volna. S Bacchusnak e mindenféle kisebb és nagyobb temploma közül mindegyik a címének megfelelő vendégekre vár… A „Királyi fő”-höz címzett kocsmába a dzsentrik látogatnak, az „Aranygyapjú”-ba a nemesek, az „Eké”-be a bérlők és parasztok, a „Püspöksüveg”-be a papok járnak, míg a „Dob” a katonák, az „Ördög” az uzsorások, a „Három Hattyú” a költők és színészek tanyája most.

A legnagyobb hírre mégis a „Hableány” vergődött. Ez volt a legnagyobb valamennyi között. Két utcára nyílt kapuja. Egyik a Bread Streetre, amelynek túlsó végén a „Püspöksüveg” szerénykedett, a másik pedig a Friday Streetre, ahol hajnalonként vágásra ítélt marhákat, esténként pedig kordés szamarakat hajtottak nagy kiabálással.

De mindkét kapuja fölött ott díszlett a pozsgásarcú, halfarkú hableány, a hírhedt, majd híressé lett cégér.

A Bread Streeten ezen a forró nyári alkonyaton szokatlanul nagy volt a forgalom. Az emberek meg-megálltak, csodálkozva kérdezgették valamiről egymást, és látni lehetett, hogy a „Püspöksüveg”-ből egyre-másra sietnek át a „Hableány”-ba a lelkészek.

Rogernek is feltűnt ez az izgatottság, látta a csődületet, amely a bejárat előtt támadt. Megsarkantyúzta lovát és odasietett.

A csoportosulás közepén középmagas, zömök termetű, göndör, barna hajú, spanyolszakállas férfi állt. Csípőre tette kezét, és széles mosollyal fogadta a köszöntéseket. Nem titkolta, hogy jólesik neki a nagy tisztelet, amellyel köréje sereglenek. Büszke örömmel forgolódott, és kalapját lengette a messzebb állók felé. Meggypiros mellényéből és fekete posztónadrágjából vakító fehéren villantak elő a divatos hasítékok selymei. Noha a legújabb divat szerinti, drága és nemes ruhákban feszített, mégsem tűnt piperkőcnek. Talán napégette arca, vidáman csillogó szeme tette oly rokonszenvessé, talán rekedten harsogó hangja nyerte meg azok szívét is, akik nem ismerték. Akárhogy is volt, egyszeriben körülfogták, és nagy ovációval kísérték be a „Hableány” ivótermébe, ahol azonnal zörgés, lócatologatás, asztalcsapkodás és kiabálás kezdődött, mindenki a legjobb helyet kereste, csak hogy minél közelebb férkőzzék e különös emberhez.

– Bocsásson meg, uram – fordult Roger egy lelkészhez, miután lova kantárát a „Hableány” lovászfiújának dobta. – Kérem, árulja el, ki ez az ember, akit ekkora cécóval fogadnak?

– Hát nem ismeri Drake kapitányt? Francis Drake ő, a nagy kalóz.

Harmadik fejezet

A „Hableány” udvarán

– Egy kancsó sört mindenkinek! – kiáltotta Francis Drake a fogadós felé.

Lett erre hangos vivátozás. A kocsma termében, ahol ragadt az asztal a sörtől, és savanyú borszag terjengett a még borszagúbb cimborák nagy örömére, régóta nem láttak ilyen bőkezű vendéget. Elő is bújt a sarokból azonnal mindenféle zenész és tréfacsináló, bejöttek az udvarban tébláboló színészek (nem lesz ma előadás, mert Tarltonnak, a híres bohócnak hideglelése van), még a konyháról a kis nyársforgató is előkerült, hogy résztvegyen a könnyen jött dínomdánomban.

Milyen jó, hogy a szolgálók máris osztogatni kezdték a kancsó söröket, mert Rogernek remegett a szája széle, és rázta a hideg ott a sötét sarokban, ahol meghúzódott, hogy attól fogva jó sokáig le ne vegye a tekintetét Drake kapitányról.

Hát ilyen ő, álmainak nagy hőse, a legendás kalóz?

– Meséljen, kapitány! – kiáltozták többen. – Hová készül megint? Az Indiákra?

– Leperzselni Fülöp császár szakállát! Hahaha! – nevetett egy kövér, nagytokájú férfi. – Ne legyen John Fry a nevem, ha nem arra készül. Mert emlékszünk ám az ígéretére, emlékszünk bizony.

Minden szem Drake kapitányra szegeződött. Londonban is, szerte Angliában is jól emlékeztek, mint fogadkozott hat esztendeje: leperzseli Hispánia királyának szakállát, amiért olyan kutyául elbántak vele a spanyolok még ifjú korában Rio de la Hachában, majd később San Juan de Ulloában, amikor rokonával, a nagyhírű John Hawkinsszal hajózott az Új Világ partjaira.

– Be is váltotta az ígéretét – jegyezte meg valaki. – Fülöp császárnak nincs is annyi szőrszál a szakállában, ahány hajójának Drake mester ellátta a baját.

Drake bólintott.

– Igazat beszél kegyelmed, mert valóban elönt a forróság, ha spanyol vitorlát látok. Az is igaz, hogy jó néhányszor közéjük ütöttem a pápista spanyoloknak. Mindig elfog a nevetés, ha eszembe jut a rémült pofájuk! Hanem ezúttal szögre kell akasztanom a kardot. Őfelsége parancsára…

A társaság megütközve hallgatott el. A fejüket csóválták.

– Őfelsége parancsára? – Úgy néztek Drake-re, mint akinek egy szavát sem hiszik. Ő azonban vidáman mosolyogva állta a vizsgálódó pillantásokat.

– Őfelsége parancsára egy békés kereskedelmi flottát kell Alexandriába kísérnem. Ha onnan visszatérek, és ad erőt az isten hozzá, meglátogatom még a spanyol vizeket.

Lett erre a kijelentésre olyan zajongás, hogy azt hihette a kívülálló, talán véres viszálykodás folyik a „Hableány” termében. Pedig csak a meglepetés és a hitetlenkedés törte át a szavak gátját. Mindenki mondta a magáét.

– Még hogy a spanyol vizekre?!

– Hiszen, ha Alexandriába készül, akkor is spanyol vizeken kell hajóznia. Gibraltár!

– Az talán kutya?

– Fülöp király nem felejt!

– Ne legyen John Fry a nevem, ha nem fogja legalább negyven karavella az útját állni a Gibraltár-szorosban.

A híres angol kalóz vállat vont.

– Az az ő bajuk.

Erre megint csak kitört az éljenzés. A söröskancsók fenekét az ég felé forgatták, és ittak a királynő egészségére, meg az út sikerére, amint illik.

De a kapitány egyszerre csak felállt, és kitörő örömmel az ajtóhoz sietett. Thomas Doughty állt ott, a királynő kancellárjának titkára, és Drake kapitánynak itt Londonban meghitt, régi jó barátja.

– Thomas barátom!

– Francis! Isten hozott Londonban! Mihelyt jöveteledről hallottam, tüstént idesiettem. Pihenj csak nyugodtan. Hatton kancellár úr már elintézte, hogy holnap őfelsége elé kerülhess.

Fekete hajú, fekete bajszú férfi volt Thomas Doughty. Csak a szeme volt különös módon világos, égszínkék, hideg szem. A bőre fehér, az ajka keskeny és oly keményen összezárt, mintha örökké valami sértődöttséget takarna. A szakállát borotválta, hiszen álla is volt olyan hegyes, mint a spanyolszakáll.

Roger ott a sarokban tenyerébe hajtotta fejét. Zavarában azt kívánta, csak észre ne vegye Doughty.

A titkár azonban nem nagyon nézett körül a teremben. Szívélyesen köszöntött egy-két nemes urat, aztán letelepedett Drake asztalához.

– Mikor érkeztél? – kérdezte.

– Alig egy órája! Őfelsége hívására azonnal lóra kaptam, hogy hamarabb ideérjek.

– Jól tetted. Ambár azt hiszem, az alexandriai út elhúzódik majd kissé. Beteg a királynő.

Doughty felemelte a fejét, és tekintetét végighordozta a közelében ülőkön. Mintha figyelné, milyen lesz a szomorú újság hatása. De a legtöbben hallottak már a dologról, s annál nagyobb megütközéssel nézték Drake meglepett arcát.

– Nem is csodálom, hogy mit sem tudsz őfelsége betegségéről. Szerencsére nem súlyos a baj, azért nincs akkora híre, hogy Plymouthig eljusson.

Drake azonban felfortyant, ámbár nevetősen csillogott a szeme.

– Ej, Tom, már megint Plymouthot szidod. Nem is értem, mi nem tetszik rajta. Nagyszerű kikötő, nevezetes város, csak hát éppen nem ott van őfelsége rezidenciája. Hajósember nem a divat szerint válogatja lakóhelyét. S mondhatom, Plymouthból hamarabb érek Alexandriába, mintha Londonból hajókáznék odáig.

Ez már igaz, nevettek is rajta mindannyian. A bámész, kíváncsi népség elfáradt a figyelemben. Újabb kancsó sörre már nem volt remény, ezért hát lassanként kisomfordáltak a teremből. Hanem akik bennmaradtak, azok mégis hegyezték a fülüket, mert sok érdekes titkot tudhat meg az ember, ha valahol csipkés gallérú, tollas kalapú nemes urak dugják össze a fejüket.

Az ám, Francis Drake nem is nemes. Tavistocki lelkész volt az apja, tíz gyermek közül ő a legidősebb. Persze a fényes lovagok is szívesen eldiskurálnak vele, mert nemhiába vadászik a spanyol kincses gályákra, van pénze bőven, s akinek pénze van, annak becsülete is van. Még a legényét is szóra méltatják, aki ott ül a közelében nagy kevélyen, és úgy látszik, hűséges kísérője mindenfelé.

– Nálad jobb admirálist nem találhatunk a hajóink számára – hallatszott Doughty hangja.

– Nem így gondolkoznak mások – szólt Drake. – Úgy hallom, a Kereskedő Kalandorok céhe látni sem akar engem. Féltik tőlem a Földközi-tengert.

Sötét szeme felcsillant az örömtől. Egy egész tengert féltenek tőle!

– Úgy van, ahogy mondod – bólintott Doughty. – Winter kapitány mesélte nekem, hogy a céh kereskedői féltik a földközi-tengeri útjaikat. Ha a spanyolok megtudják, hogy elhagytad Anglia partjait, és Gibraltár felé hajózol, azonnal megtámadnak minden angol vitorlást, még hogyha csak klistélyt szállít, akkor is.

– Azt az egyet nem sajnálnám tőlük – jegyezte meg nagy nevetés közben egy lelkész, bizonyos Francis Fletcher, aki a szomszéd asztalnál iszogatta sörét. – Nem bizony. Mivelhogy nagyon bennük szorult a felebaráti szeretet.

– Szívemből beszél kegyelmed – harsogta Drake, majd barátjához fordult. – Ámbár beszélhetnek, amit akarnak a céhbeliek. Hogyha engem megállít egy spanyol gálya, tudom istenem, megkeserüli.

– Akkor már inkább kegyelmed sarcolja meg őket, igaz-e? – Fletcher tiszteletest újabb közbeszólásra ösztökélte a megtiszteltetés, hogy a hírneves kapitány szóbaállt vele.

– Meg is teszem, minek tagadjam. Vagy talán nem istennek tetsző cselekedet a római Antikrisztus szolgáit tisztességre nevelni? Kegyelmed is megtenné, hogyha magammal hívnám…

Fletcher meghökkent.

– Hiszen Alexandriába szívesen elhajóznék – mondta később. – Nagy Sándor városába. Hanem a csatározástól irtózom…

Drake elkomolyodott. Előbb Doughtyra pillantott, aki merev és kifejezéstelen szemmel nézett vissza rá. Aztán legényéhez fordult, Fred Brewerhez, aki lesütötte a szemét. Határozzon a kapitány itt is egyedül, miként a tengeren. Drake tehát felhajtotta sörét, még egyszer alaposan szemügyre vette a lelkészt, majd hirtelen kezet nyújtott.

– A csatától mit se féljen – szólt. – Üljön át ide kegyelmed, és csapjon a kezembe. Nos, megvan már a pap, csak még a hajók nincsenek…

A jó Francis Fletcher nem is gondolta volna, hogy ez a hangos beszédű, kemény mozdulatú kapitány komolyan beszél. Ha tudta volna, hogy e kézfogással micsoda útra szánja el magát, hej, kiszalad menten a „Hableány”-ból!

Thomas Doughty ekkor tovább folytatta híreit. Mert akármilyen nevezetes egyéniség volt Francis Drake, mégiscsak jobban érdekelte az embereket, mi történik a White Hall termeiben.

– Őfelségének fáj a foga, iszonyú kínokat szenved. Mondják, hogy London püspöke már kihúzatná saját szuvas fogát az udvar színe előtt, csak hogy bátorítsa a királynőt…

Drake szakállát simogatta, és úgy nézett körül, mintha mondani akarna valamit. De aztán csak hümmögésre futotta, és egy komolykodó megjegyzésre:

– Asszonyszemély fél a fájdalomtól, még hogyha királynő is…

Asztaltársai megértően bólogattak Doughty pedig folytatta:

– Csakhogy nem a fog miatt aggódunk most, barátom. Sokkal nagyobb dolgok történnek itt. A fájdalom jelentkezése napján ugyanis elfogtak egy katolikus papot Islingtonban, akiről úgy hírlett, nemcsak misét mond titokban, és a római pápa tiszteletére oktatja híveit, hanem mágikus hatalommal is bír!

– Ejha – tört ki Drake-ből a csodálkozás. – Hát már az ördöggel is cimborálnak!

– … Az islingtoni papot éppen akkor ragadták meg, amikor varázsló szavak kíséretében három viaszbábut a tűzbe akart vetni. Mondják, hogy az egyik bábu a mi dicső Erzsébet királynőnket, a másik kettő országunk fő embereit ábrázolta. Mennyi igaz ebből, nem tudom, az biztos, hogy elfogatása pillanatában (a viaszbábuval kezében) a pap így kiáltozott: Átkozott légy, Elisabeth!

Doughty fátyolos, halk hangján sziszegve utánozta a papot: Átkozott légy, Elisabeth! A teremben e szavakra elnémult mindenki és megrettenve bámult a mesélőre.

– Most hát nagy a riadalom az udvarban. Nem tudja senki, vajon csakugyan megtörtént-e a rontás. Ha igen – amitől mentsen meg a Mindenható – úgy ez a fogfájás a csapások első stációja is lehet, és hiábavaló Aymler püspök úr hősies példája, s hogy mi következik, arról beszélni sem merek…

– Borzasztóak lehetnek az ördög praktikái – mondotta komoran Drake –, és aki jóban van vele, rettentő nagy annak a hatalma. Reméljük, a mi dicső királynőnkre különös gonddal vigyáz a Mindenható.

Felemelte a söröskancsót, a többiek követték példáját. De alig vették ajkukhoz az italt, a kocsma tágas udvarán hirtelen lárma támadt. Előbb kétségbeesett sikoltás hangzott, majd hangos és dühös kiáltozás nyomta el azt.

A teremből máris tódultak kifelé, hogy lássák, mi történt.

A „Hableány” Friday Street-i kapujánál nagy tömeg állt. A kíváncsiak egyre beljebb nyomakodtak, és zajongva, üvöltözve biztattak egy rongyos vén banyát.

– Tépd ki minden hajaszálát!

– Így kell ezekkel a kölykökkel elbánni!

A koldusasszony egy süldőlányt ütlegelt, haját tépte, fülét ráncigálta, s miközben a szerencsétlen ott a porban egyre sikoltozott, éles hangon rikácsolta:

– Átkozott, hát ez a hála?! Ez a hála?! Vádaskodsz, hogy bajba hozzál? Miért is nem hagytalak ott az útszélen megdögleni…

A tömeg hozzászokott már a kegyetlen látványosságokhoz, mert a New Gate bástyáján levágott emberfejeket láthatott póznára tűzve, mert a tyburni kivégzések nyilvánosak voltak és mert egyetlen pennyért a Paris Garden emelvényéről bika- és medveviadalokban gyönyörködhetett. Nem csoda hát, hogy megelégedéssel nézte mit művel a vénasszony a lánnyal, és ki-ki indulatainak megfelelő szavakkal kísérte a jelenetet. Szinte csak egy óriási termetű csavargó nem szólt semmit. Hallgatott és bután vigyorgott.

A lány most egy rúgástól elvesztette eszméletét, és egy üres hordó mellett elnyúlt a földön. A vénasszony megállt mellette, és lihegve nézte.

– Hé, boszorkány, kifulladtál?

– Ezek a koldusok! Semmijük sincs, mégis marakodnak!

– A királyok se csinálnak mást.

– Azoknak van is min marakodniok.

– A káposztásoktól követtem őket, ott azt visította ez a kis átok, hogy megölték az anyját.

A tömeg összeszorult, s folyvást ösztökélte a banyát, hogy ne hagyja abba a büntetést. Egyesek követ ragadtak, és a földön fekvőhöz vágták, mások tapsolva, fütyülve újrázást követeltek. A vénasszony, akinek fittyedt szája habzott a dühtől, újra nekiesett volna a gyereknek, mert belerúgott, csak hogy életre keltse, ha fel nem csattan ott, a „Hableány” udvarán Drake kapitány öblös hangja:

– Megállj, te, ha kedves az életed!

Molly anyó haragja egyszeriben elpárolgott. A kemény hang magához térítette. Ijedten pislogott körbe, bátorítást kérve a tömegtől, amely előbb még szaporán biztatta. De nem talált részvevő arcot, mert az indulatok most ellene fordultak. Rajta a sor, talán még máglyára is vihetik, ha pimaszkodni merészel ezzel a díszes öltözetű úrral.

Csak Füttyöst fedezte fel a csürhéből. Meg Disznó Jimet. A sokadalom mögött álltak, jó messzire tőle.

Drake kapitány letérdelt Bettyhez, és megsimogatta a lány sáros, könnyes arcát. S mivel hirtelen haragú ember volt, haragja végighömpölygött a körülötte állókon.

– Beteg ez a lány. Izzadása van. És ti még arra biztatjátok ezt az eszelős boszorkányt, hogy üsse? Hej, azt a magasságos úristenit a bamba pofátoknak! Takarodjatok innen!

Az utcáról benyomult tömeg riadtan hátrált. Molly anyó mintha megsejtette volna, hogy akiket megriasztanak, azokból könnyen ellenség is lehet, odaugrott hát a férfihez. Bettyt hajánál fogva megragadta, és elrántotta tőle.

– Nem adom! Nem adom ezt a lányt! Már a lovag úr is el akarja veszejteni?

– Hallgass te! Beteg ez a lány…

– Beteg, hát hogyne volna beteg, ha megátkozták. Egy mágus pap átkozta meg. Benne van az ördög, most azt kéne kiverni belőle.

És megjátszott nagy szeretettel, cigányos óbégatásba fogott:

– El akarják venni a lányomat! Jó emberek, segítsetek! Koldus szerető kéne a nemes uraknak… Ó, jaj, én istenem, én istenem!

Az óbégatásnak meglett az eredménye. Ámbár nevetés támadt, egyesek a vénség pártjára keltek.

– Könnyű a vénasszonnyal hősködni!

– Koldus lány kéne! Az ám!

A kocsmabeli népség, akiket Drake imént megvendégelt, közömbösen hallgatott. Akik az asztalánál ültek, azok közül is csak egy-kettő lépett a közelébe. Ő pedig nevetett magában ezen, nevetett a bámészkodókon is, akik a vénasszony szavaitól felbátorodva visszanyomakodtak az udvarba.

– Aki még egyet lép, szétloccsantom a fejét! – kiáltotta, és olyan mord arcot vágott, mintha komolyan is gondolná, amit mond. – Hé, Fred, hívd gyorsan a poroszlókat, jó fogásra lelnek itt!

Fred Brewer, az őszülő hajú hajóslegény, akit a kocsmabeliek pár perccel ezelőtt irigykedve csodáltak meg kapitánya mellett, érthette a dolgát, mert harsányan válaszolt.

– Parancsára, kapitány uram! Átszaladok a „Püspöksüveg” – be, ott láttam egypárat. Tüstént hívom őket.

Azzal már meg is indult, átszaladt az udvaron, és eltűnt a Bread Streeten.

Thomas Doughty meg hosszú léptekkel a tömeg után sietett, mintha keresne valakit közöttük.

A „Hableány” udvara percek alatt kiürült. A poroszlók nem ismernek tréfát, nem jó a kezük közé kerülni. Molly anyó is szedte volna a lábát, Drake azonban megragadta a karját:

– Hohó, öreganyám, itthagynád a lányodat?

– Miféle lányomat? Nincs nékem semmiféle lányom.

Drake nem engedte.

– Hát a nevelt lányodat! Arra volt eszed, hogy betegre verd. Ápolni nem akarod?

Molly anyó kiszakította magát Drake kezéből, és már az utcáról kiáltott vissza:

– Ápolják kegyelmetek, vitéz urak, ha már annyira szívükön viselik a sorsát! Tudom, hogy az utcára dobják hamarosan! Mert szeretik beleütni orrukat a szegény nép dolgába!

A „Hableány” udvarán maradt nép – kádárok, tímárok, hajósok, papok és színészek – ekkor már mit sem törődtek a vénasszonnyal. Betty felé fordult a figyelmük, akit egy takácslegény éppen karjába emelt, és úgy tartott, mintha kisgyermek volna. De senki sem mondta, hová vigye és mit tegyen, most hát tétován hunyorogva várta, mikor lesz vége a fanyalgó kíváncsiságnak. Mert mindenki csak Bettyt nézte, elomló gesztenyebarna haját, könnytől és sártól maszatos, sápadt kis arcát. Drake-en kívül azonban senkinek sem volt egy jó szava, senki sem nyúlt volna hozzá…

Valami rettentő tragédiát sejtettek. Betty nem mozdult, meg is halt talán. Feje hátracsuklott, olyan volt most, mint a gyönge mezei virág, ha megtörik a szárát.

A plymouthi hajóskapitány gyöngéd tekintettel nézte egy darabig.

– De sok az ilyen… szegény…

Aztán csöndesen így szólt.

– Hozd be, fiam. Odabent egy lócán majd elpihen.

A legény bólintott, és Drake nyomában belépett a „Hableány” termébe.

Odabent akkorát nevettek, hogy szinte belerezegtek az ablakok. Mert az asztalnál nem más markolászta egymagában a kancsóját, mint Fred Brewer, Drake matróza.

– Hát te, hogy kerülsz ide? – csodálkozott a hirtelen visszakerült Thomas Doughty.

Brewer Drake-re kacsintott.

– Csak úgy, hogy a kis ajtón visszajöttem.

– Hát a poroszlók? Nem hívtad őket?

– Volt eszemben.

– De hiszen a kapitányod parancsolta…

Brewer nevetett.

– Nem olyan az ő hangja, ha parancsol.

Drake vidáman vállon veregette.

– Derék cimbora vagy, Fred. Ha száz ilyen legényem volna…

Nem fejezte be a szavait. A takácslegény állt meg előtte.

– Mi legyen a lánnyal, uram?

– Adjatok neki helyet valamely lócán. Pihenjen. Bort is adjatok neki, hadd térjen magához.

– De senki sem akar helyet adni neki. Azt mondják, csupa féreg.

Végül mégiscsak elhelyezték a még mindig eszméletlen Bettyt. A kocsmaterem sarkában egy üres, felfordított hordó állt. Arra fektették fel, és egy szakadt zsákdarabbal még be is takarták. Most már nem törődött vele senki, a kicsiny, szürke verébbel. Csak egy szolgálólány törülgette meg az arcát nedves ruhával, és a rövidlátón hunyorgó takácslegény serénykedett mellette.

– Drake uram, a nevem John Duntone, Ruisdael mester műhelyében dolgozom. Van ott egy fonóasszony, aki ismeri a gyógyfüveket, és ráolvasást is tud. Elhívhatom-e?

Francis Drake, aki elmerülten beszélgetett Doughtyval, a kancellár titkárával, bólintott.

– Hívhatod, fiam. Hogyne hívhatnád.

– Igen, uram. De az az asszony nem jön ám csak úgy…

– Értem. Itt van két shilling. Becsületes – embernek látszol.

John Duntone mélyen meghajolt, és máris rohant a gyógyfüves asszonyért. Betty pedig ott maradt a kocsmában egészen egyedül. Mert hiába vannak ötvenen körülötte, ha senki sem vet rá egy jó pillantást. Senki sem lép oda hozzá, hogy gyengéd szóval ébresztgesse. Lassanként elfelejtkeznek róla egészen. Beesteledik. A kocsma megtelt, az asztaloknál kockázó, kártyázó csoportok zajonganak. A szolgálólányok vihogva sietnek a kancsókkal, valaki dühösen kurjongat, és lecsapja maga előtt az ónpoharat. Meggyújtották a mécseseket, csípős füsttel lett tele a helyiség. Az ólomkarikás ablakok elé letelepedett egy balladás, és magához szólítva a tébláboló lantost és a félszemű furulyást, belekezdett az „Isten veled, szerelmesem…” kezdetű érzelmes románcba.

Megrebbentek a hosszú, sötét szempillák. A hordódeszka édeskés-savanykás borszagát érezte meg először Betty. Aztán a füst marta az orrát. Végül, mint valami időtlen, testetlen álom, fülében zsongott a kocsmai zaj.

Szeme sarkában még ott csillogott egy könnycsepp. Azon keresztül nézett szét a világban, s valóban, mint valami lázas álomkép, kavargott, mozgott körülötte minden. Alakok imbolyogtak a kavargó füstben, sárga fény csillant meg a szemekben, mint fövenyes parton a hullámverés, meg-megerősödve sustorgott, majd harsogott a beszéd, az ének, a kiáltozás érthetetlen keveréke.

Betty nyitott szemmel, mozdulatlanul feküdt a hordó tetején. Félt megmozdulni. A mozdulatlanság és a gyengeség kábulata védelmet jelentett, ha megmozdul, ez a színes, elmosódó, kocsmai kép valósággá lesz.

Kegyetlen valóság. Betty szemében csendes patakokban folydogált a könny. A gyász, amely tegnap érte, már csak egy csepp a keserűség tavában. De minden más a szívébe markol. Távoli, rémes álmok. A swaffhami malom, Woburnben a gyertyaöntés… Anyja akkor azt hitte, a tűzre vigyázott, hát ezért folyik róla a víz. De másnap sem szűnt a forrósága és harmadnapon sem. A testét apró hólyagok lepték el, és reszketett minden tagja.

Ha betértek egy kastély udvarára, vagy valamely udvarház elé, ő már a kocsiban maradt. Nagyon beteg volt. Apja néha odalépett hozzá, és csendesen így szólt.

– Szép kicsi lányunk…

Anyja, örökké siránkozó, méltatlankodó anyja – úgy beszélt róla mindenfelé, mintha isten átka volna:

– Ezért neveltem, ezért etettem. Azt hittem már, maholnap feleségül kéri egy mesterember. Talán éppen egy gyertyaöntő… Aztán, íme, meghal majd a karomban.

Jólelkű úrnők drága keleti füszereket nyelettek vele, szapora beszédű nénikék rossz szagú kenőcsökkel kenegették a testét. Hol óvták az étkektől, hol meg agyonetették.

Ó, szűzanyám, szűzanyám! – rázta anyját a sírás. – Nem használ ennek már semmi. Nézz csak, tizenhét éves volt a minap, aztán olyan vézna, soványka, olyan kicsike, mintha megint kisgyerek volna…

Bettynek eszébe jutott Disznó Jim iszonyú képe, és az eszelős boszorkány hangja… Azt hitte, kiugrik a szíve a helyéből. Óvatosan körülnézett, de nem látta egyiket sem a teremben. Amott, egy távoli asztalnál, meggypiros zekében kerek képű, nagyhangú ember ült. Vidám, meleg szeme apja szemére hasonlított – pedig Betty apja sovány volt, és szomorú tekintetű. Mellette egy még gazdagabban öltözött úr itta borát, akinek fekete haja, kék szeme és sértődötten lepittyedt, keskeny ajka volt.

Betty azt hitte, szédület játszik vele. Ez az ember anyjára emlékeztette, s ő ijedten, keserűen, szégyenkezve lesütötte a szemét.

Betty soha nem szerette igazán az anyját, de bűnösnek találta ezt a gondolatot, és félt tőle.

Ott az asztalnál pedig így szólt Thomas Doughty nemes úr Drake mesterhez, a plymouthi hajóskapitányhoz.

– Barátom, Francis, légy a vendégem, amíg Londonban maradsz.

– Köszönöm, barátom, a meghívást, és el is fogadom.

– Akkor hát szedelőzködjünk.

Drake nagyon jókedvűen, bortól csillogó szemmel mosolygott. Kezét nyújtotta Francis Fletchernek.

– Kegyelmed pedig készüljön az útra, tiszteletes uram.

– Jó, jó, kapitány – legyintett a lelkész. – Isten segítse kegyelmedet. Nyugodalmas jó éjszakát…

Úgy látszott, Francis Fletcher nem vette komolyan az iménti kézfogást.

– Menjünk, Francis – Doughty fejére tette tollas kalapját, és megigazította fehér nyakfodrait. – Menjünk. Aztán még beszélgetünk. Mesélj magadról és merész kalandjaidról.