A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Curtis „50 Cent” Jackson: Hustle Harder, Hustle Smarter.

Published by arrangement with Amistad, an imprint of HarperCollins Publishers

Copyright © 2020 by Curtis J. Jackson III.

All rights reserved.

Hungarian translation © Nimila Ágnes, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Mark Seliger

Borítóterv: THE COSMIC LION

Fordította Nimila Ágnes

Szerkesztő Mörk Leonóra

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 687 015 7

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Ezt a könyvet édesanyám, Sabrina Jackson és nagymamám, Beulah Jackson emlékének ajánlom.
Lehet, hogy fizikai valójukban már nincsenek mellettem,
de szeretetük, támogatásuk és útmutatásuk továbbra is mindennap inspirál.

TARTALOM

Bevezetés

1. Ismerd fel, hogyan élhetsz félelem nélkül

2. A belső motiváció

3. Építs csapatot!

4. Légy tisztában az értékeiddel!

5. Fejlődj, vagy véged!

6. A látszat ereje

7. Ha nem lehetünk barátok

8. Tanulj a kudarcokból

9. A „nekem ez jár” csapdája

Emlékeztető

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETÉS

Évek óta biztatnak, hogy írjak önsegítő könyvet. Komolyabb pénzösszegeket is meg-meglobogtattak már előttem. Mindig visszautasítottam az ajánlatot.

Nem mintha néhányszor ne csábultam volna el. Odáig jutottam, hogy a nagyszerű Robert Greene-nel közösen írtam egy könyvet (The 50th Law címen), de hogy a saját nevem alatt jelenjen meg, ahhoz valahogy nem voltam elég magabiztos. Egyszerűen nem éreztem feljogosítva magam arra, hogy osszam az észt az életről. Talán furcsán hangzik ez egy olyan ember szájából, aki sohasem rejtette véka alá, mennyi lóvéja van, hány lemezt adott el, vagy hány tévéműsort készített.

Igen, a nyilvánosság előtt gond nélkül kérkedtem a sikereimmel, de be kell látnom, hogy ezek a sikerek nem mindig terelték jó irányba az életemet. Sok mindent elcsesztem: vagyont, kapcsolatokat, lehetőségeket, barátságokat… és még sorolhatnám. Legalább annyiszor buktam el, ahányszor a sikereimet ünnepelhettem.

Ez volt a végső érv, amiért e könyv megírása mellett döntöttem.

Kevés ember van, akinek akkora siker jutott osztályrészül, mint nekem. Az elitklubon belül pedig még kevesebben vannak azok, akik olyan mélyről küzdötték fel magukat, mint én.

Sokszor elmeséltem már ezt a történetet, de itt talán érdemes újból elmondanom: édesanyám tizenöt éves volt, amikor születtem. Egyedülálló anyaként kénytelen volt drogot árulni, hogy el tudjon tartani. Néhány évig az utca biztosította a megélhetését, de ahogyan ez a legtöbb esetben lenni szokott, az utca nem bánt vele kegyesen. Nyolcéves voltam, amikor megölték, nekem pedig a nagyszüleimhez kellett költöznöm, akik akkor már kilenc saját gyermeket neveltek. Mire tizenkét éves lettem, én is drogot árultam ugyanazon az utcán, ahol anyám is meghalt.

Tipikusan olyan élethelyzet, amitől a legtöbb ember padlóra kerülne, és soha nem állna fel. De én sosem adtam fel a küzdelmet. Belecsöppentem a hip-hop világába, elkezdtem dalokat írni, aztán a környékünkön kitört csetepaté során kilenc golyót eresztettek belém. A legtöbb ember itt kicsekkolt volna, de én csak ekkor indultam be. Felépültem, folytattam a zenélést, és végül kiadtam a műfaj történetének egyik legkelendőbb debütáló albumát. Mire betöltöttem a harmincat, több tízmillió albumot adtam el, a saját életrajzi filmem producere és főszereplője lettem, és az egyik első olyan hip-hop előadóként emlegettek, akinek a neve önálló, mainstream márkaként is megállta a helyét.

Azt hittem, egyszer és mindenkorra magam mögött hagytam a küzdelmeket, de tévedtem. A következő néhány év során tragikus körülmények között meghalt a menedzserem és mentorom, Chris Lightly, egy sor bírósági per zúdult a nyakamba, a lemeziparból pedig a pénz nagy része egyszerűen elpárolgott, amikor az MP3 lépett a CD helyébe.

A példátlan sikerem miatt az emberek nem tudtak betelni velem. Még akkor is nőtt a népszerűségem, amikor zűrösen alakultak a dolgaim, csak ekkor már a negatív felhang miatt. Az erők, amelyek korábban sikerhez juttattak, most a bukásom lehetőségének örvendeztek. Soha nem kerültem igazán mélypontra – a mélyponton ritkán borítja a falat Gucci tapéta, és általában Lamborghini sem áll a garázsban –, de úgy éreztem, rossz irányba tart az életem.

Mit tettem tehát? Átgondoltam a hozzáállásomat, és úgy hagytam magam mögött embereket és a felesleges terheket, ahogyan a kígyó vedli le a bőrét. Keményebben és okosabban dolgoztam. És szeretném azt hinni, hogy a legkisebb fiammal, Sire-rel tudatosan kialakított kapcsolatomnak köszönhetően jobb emberré is váltam.

Néhány éven belül egy sor olyan lépést tettem, amelyek a karrierem legnagyobb sikereihez vezettek. Kitaláltam és vezető producerként jegyeztem a Starz egyik sikersorozatát, a Powert. Hamarosan ugyanúgy uraltam a televíziós nézettségi listákat, mint korábban a slágerlistákat, a többi rappert megelőzve. De a Power csak a mestertervem kezdetét jelentette. Tavaly októberben a cégem, a G-Unit Film and Television, Inc. négyéves szerződést kötött a Starz/Lionsgate-tel, amely a legjelentősebb szerződés a prémium kábelcsatornák történetében. És ez csak egy a sok projektem közül, amelyeken már dolgozom.

A legtehetségesebbek és a legszerencsésebbek egyszer érnek el sikert; nekem kétszer sikerült feljutnom a csúcsra. Sok szempontból büszkébb vagyok a második felemelkedésemre, mint az elsőre. Sokan leírtak. Azt mondták, nekem végem. Sőt, hogy az egyik albumomról idézzek, önpusztító vagyok. Olvastam a szalagcímeket. Hallottam, miket dumálnak. Láttam, hogyan kárörvendenek a kudarcaimon.

Ám mindez csak megédesítette a televíziózásban elért sikereimet. Végső soron pedig ennek a könyvnek a megírására sarkallt. Jó lenne, ha mindenki megértené: nincs olyan, hogy „megcsináltam”. Hogy nem számít, mennyi pénzt halmozol fel, milyen hírnévre teszel szert, vagy mennyire számítasz sikeresnek, a jövő mindig tartogathat további küzdelmeket. További nehézségeket, amiken át kell verekedned magadat. További akadályokat.

Nem csak az a cél, hogy sikeres legyél. Hanem az, hogy tudd, hogyan tartsd fenn a sikert. Erre a tudásra sok nehézség árán tettem szert. Ezt a tudást adom át neked ebben a könyvben.

Negyvennégy éves vagyok. Volt, amikor elképzelhetetlennek tartottam, hogy megéljem ezt a kort. A fenébe is, volt, amikor a huszonegy is elérhetetlennek tűnt! Mégis itt járok a negyedik x-ben, a szakállam itt-ott őszül már, megjelentek az arcomon a ráncok is (bár még kockás a hasam, és a hajam sem hullik). De jól érzem magam itt, ahol most tartok. Érettebb lettem, vissza tudok tekinteni az életemre, és fel tudom mérni, mi tett azzá, aki vagyok. Amikor megpróbálom összefoglalni, miféle módokon tudok a csúcson maradni, akkor két fő jellemvonást tudok kiemelni:

Megállíthatatlan vagyok.

Nem félek semmitől.

Az elsődleges célom ezzel a könyvvel az, hogy segítsek neked kialakítani ugyanezeket a tulajdonságokat.

De mielőtt rátérnénk a mikéntre, szeretném alaposabban körüljárni ezeket a kifejezéseket: „rettenthetetlen” és „gátlástalan”. Ha az én számból hallod ezeket a szavakat, valószínűleg 50 Cent, a gengszter fog eszedbe jutni. A fickó, aki nyíltan dicsekedett azzal, hogy drogot árul. Akibe kilenc golyót eresztettek bele, de meg sem kottyant neki. Aki az utcán és a hip-hopban is a legrettegettebb nevekkel került összetűzésbe, és egyszer sem hátrált meg.

Ezek a „hőstettek” mind 50 Centhez tartoztak, a személyiségem egy olyan részéhez, amit azért fejlesztettem ki, hogy segítsen feldolgozni a káoszt és őrületet, amiben felcseperedtem. De ennek a könyvnek nem az a célja, hogy 50 Centet faragjon belőled. Ne érts félre: 50 Cent az identitásom valódi része volt, és még mindig az. De ha csak ebből állt volna személyiségem, soha nem tudtam volna megőrizni az elért sikereimet. Ezért ebben a könyvben mind 50 Cent, mind pedig Curtis Jackson gondolkodását bemutatom.

Csak idősebb koromban kezdtem el használni a 50 Cent nevet, bár már gyerekkoromban is úgy éreztem, a személyiségem két részből áll. Két identitásból, amelyekkel meg kellett barátkoznom. Az egyik lehetővé tette, hogy a nagymamámmal lakjak, ahol nem volt szabad káromkodni, és vasárnap szigorúan templomba kellett járni, a másik pedig segített, hogy életben maradjak az utcán. A boldogulásomhoz mindkét részemre szükségem volt.

Akadtak időszakok, amikor komolyan elgondolkodtam rajta, hogy valami talán nem stimmel velem. Vajon mindenki másban is él ilyen kettősségérzés? Vagy én vagyok kissé hangyás? Ma már látom, hogy szó sem volt hangyásságról. Ellenkezőleg. A legnagyobb erősségem éppen abban rejlik, hogy mindkét személyiségemet munkára tudom fogni. 50 Cent juttatott el a csúcsra. Curtis Jackson pedig ott tartott.

Ma már hosszabb ideje mozgok Amerika nagyvállalati szférájában, mint amennyit az utcán töltöttem dílerkedéssel. Tizenkét éves koromtól huszonnégy éves koromig kizárólag törvénytelen módon kerestem pénzt. Huszonöt és negyvennégy között legálisan, a cégeimből. Ez majdnem kétszer annyi idő. Nem meglepő, hogy mostanra nem érzek olyan nagy különbséget az utca és az üzleti világ között. Egyik sem játszik tisztességesen. Mindkettőt rendkívüli versengés jellemzi. Mindkettő könyörtelen. És mégis mindkettőt uralhatod, ha betartasz néhány alapelvet:

Légy rettenthetetlen!

A legtöbb ember menekül attól, amitől fél. Én futok feléje. Persze ettől még nem hiszem, hogy golyóálló lennék (a saját bőrömön tapasztaltam meg, hogy nem vagyok az), vagy hogy ne ismerném fel a veszélyt. Ugyanúgy tudok félni, mint bárki más.

De az egyik legnagyobb hiba, amit elkövethetünk, hogy belekényelmesedünk a félelmeinkbe. Bármi is aggaszt, farkasszemet nézek vele, és addig foglalkozom vele, amíg a helyzet megoldódik. Szinte minden helyzetben az előnyömre vált, hogy nem voltam hajlandó meghunyászkodni a saját félelmeim miatt.

Legyél kemény és pofátlan!

Lehet, hogy úgy érzed, ez a dílerkedéssel hozható összefüggésbe, de valójában olyan jellemvonásról van szó, amely minden szakmában jellemzi a legkiválóbbakat. Steve Jobs ugyanolyan „arcátlan” volt az Apple-nél, mint én, amikor az utcán kerestem a kenyerem. Ahhoz, hogy kifejleszd magadban ezt a tulajdonságot, el kell fogadnod, hogy soha nem egy konkrét célért hajtasz. Ez a keménység inkább egyfajta motor, amely mindennap ott zakatol benned. Az üzemanyaga pedig az elszántság. Ha folyamatosan járatni tudod a motort, akkor bárhová elvisz, ahová csak el szeretnél jutni az életben.

Építs erős csapatot!

Csak annyira leszel erős, amennyire a csapatod leggyengébb tagja. Ezért kell rendkívül tudatosan megválogatnod, kik vesznek körül. Az árulás néha közelebb jár, mint hinnéd. Ezért elengedhetetlen, hogy megtaláld az egyensúlyt aközött, hogy bizalmat és fegyelmet alakítasz ki a kollégáidnál, illetve hogy szabadságot biztosítasz nekik ahhoz, hogy önmaguk lehessenek. Ha meg tudod teremteni ezt az egyensúlyt, akkor minden a kezedben lesz hozzá, hogy a legjobbat hozd ki a csapatodból.

Légy tisztában az értékeddel!

Tartós sikerem egyik sarokköve, hogy nem kötök kapkodva üzletet. Noha a nevem a „fizessetek” szinonimájává vált, soha nem hajszolom a pénzt. Minden új vállalkozást a benne rejlő hosszú távú lehetőségek alapján ítélek meg, nem pedig az alapján, mekkora összeg üti majd a markomat. Ennek az az oka, hogy maximálisan bízom a saját értékemben és a képességeimben. Biztos vagyok benne, hogy amíg magamra fogadok, mindig nyerek.

Fejlődj, vagy véged!

Ha nem akartam, vagy nem tudtam volna fejlődni, akkor most halott lennék vagy börtönben ülnék. A sikerem egyik kulcsa, hogy életem minden szakaszában felmértem a helyzetet, amibe belecsöppentem, és megfelelő módon alkalmazkodtam hozzá. Bár mindig meríteni fogok az utcán tanult leckékből, soha nem csak azokra szorítkozom. Mindig arra törekszem, hogy a lehető legtöbb forrásból gyűjtsek új információkat. Nem érdekel, honnan jöttél, vagy hogy nézel ki – ha sikeres vagy, akkor szeretnék tőled tanulni.

Alakítsd a történetedet!

Bármi, amit megosztasz a világgal – a szavaid, az energiád, a ruháid –, történetet mond el. Ügyelj rá, hogy az általad elmesélt történet mindig olyannak mutasson, amilyennek láttatni akarod magad, még akkor is, ha a valóság egy kicsit más.

Hogy megkapd az élettől, amit akarsz, annak az egyik titka, ha úgy teszel, mintha nem lenne rá szükséged. Nem könnyű ezt az energiát sugározni, főképp akkor nem, amikor éppen nehézségekkel küzdesz, de ha magadévá teszed ezt a felfogást, akkor mind szakmailag, mind magánemberként, sőt, még a szerelmi életedben is vonzóbb leszel.

Ne félj a versengéstől!

Néhányan megpróbálnak trollnak vagy zsarnoknak beállítani, de ez nem igaz. Ösztönösen mindig a pozitív és kölcsönösen előnyös kapcsolatok kiépítésére törekszem. De ha valaki nem akar a barátjának tekinteni, akkor nyugodt szívvel leszek az ellensége. Azért hiszek a rivalizálásban, mert szerintem minden érintett fél számára egészséges. Akár befutott rapperekkel, akár sikeres tévéműsorokkal kell felvennem a harcot, mindig akkor értem el a legnagyobb sikert, amikor őszintén és habozás nélkül szembeszálltam a riválisaimmal.

Tanulj a kudarcaidból!

Akármennyi győzelmet arattam az évek során, sokkal több veszteséget szenvedtem el. Ez nem kivételnek, hanem szabálynak számít a sikeres emberek körében. Nem ismerek olyan jómódú rappert, mogult, ügyvezetőt vagy vállalkozót, akinek a veszteségei ne lennének sokkal nagyobbak, mint a nyereségei. Az különbözteti meg ezeket az embereket a többiektől, hogy panaszkodás vagy a kudarc elhazudása helyett igyekeznek minél többet tanulni ezekből a helyzetekből.

Kerüld el a „nekem ez jár” csapdáját!

Az életben semmi nem hullott az ölembe. Mindenért meg kellett küzdenem, amit elértem. Éppen ezért soha nem gondoltam úgy semmire, hogy nekem az jár. De szinte bármerre nézek, akár az utcán, akár a cégek tárgyalóiban, egy csomó ilyen mentalitású embert látok.

Soha nem fogsz tartós sikereket elérni, amíg nem vállalsz teljes felelősséget azért, ami az életedben történik. Senki sem tartozik neked semmivel. Ahogyan te sem tartozol senki másnak. Mihelyt elfogadod ezt az alapvető igazságot, és elfogadod, hogy te irányítod a saját sorsodat, rengeteg olyan ajtó tárul majd fel előtted, amelyet addig zártnak hittél.

Gyerekkoromban sokszor úgy tekintettem az olvasásra, mint kötelező feladatra, amit el kell viselni, nem pedig úgy, mint egy eszközre, amely segít jobbá tenni az életedet. Ez a mentalitás az oka, hogy teljesen mindegy, hány titkot osztok meg ebben a könyvben boldogságról, üzletről és az életed jobbá formálásáról, sokan lesznek, akikhez nem fog eljutni a mondanivalóm. Egyszerűen nem ülnek le, és nem vesznek a kezükbe könyvet. Lehet, hogy ezerszer elmennek egy ilyen könyv mellett, amíg be nem lepi a por, mielőtt egyáltalán eszükbe jutna kinyitni.

Ez nem kizárólag az ő hibájuk. Sok könyv nyelvezete egyszerűen érthetetlen egy csomó embernek. Én személy szerint addig nem kezdtem el olvasni, amíg rá nem találtam két afroamerikai íróra, Donald Goines-ra és Iceberg Slimre, akiknek a hangját ismerősnek éreztem. A stílusukat nekem valónak találtam, és miután az ő műveiken túljutottam, megjött az önbizalmam olyan szerzőkhöz is, akik nem az enyémhez hasonló környezetből jöttek. Olyanokra gondolok, mint Don Miguel Ruiz, Paulo Coelho, és egy író, aki közeli barátom és munkatársam is lett, Robert Greene.

Még ha nem is az utcán nőttél fel (és tekintve, milyen sokszínű lett a közönségem, jó esély van rá, hogy nem ez a helyzet), akkor is fontos lépést tettél meg azzal, hogy a kezedbe vetted ezt a könyvet. Manapság az olvasást sokan kattintással helyettesítik. Felületesen átfutnak egy témát, esetleg megnéznek egy rövid videót, vagy elolvasnak egy Wikipédia-bejegyzést, és úgy érzik, ezzel le is tudták a munkát.

Sajnálom, de néhány kattintás vagy néhány oldal legörgetése biztosan nem elég. Tapasztalatom szerint számtalan példából kell tanulnod, és számtalan különböző lehetőségről olvasnod, mielőtt bizonyos elvek elkezdenek beépülni.

Lehet, hogy csak néhány elvet teszel magadévá ebből a könyvből. Lehet, hogy csak egyet. Ez így van rendjén. Velem is ez történt, amikor elolvastam Robert Greene A hatalom 48 törvénye című könyvét. Ha ma megkérdeznéd tőlem, miről szólt az a könyv, csak annyit tudnék mondani, hogy „Tanítványként soha ne akard túlszárnyalni a mestert”. Szerepelt még negyvenhét további törvény abban a könyvben, de ez az egy maradt meg a fejemben. És mivel soha nem felejtettem el, az évek során sokszor tudtam alkalmazni. Szó szerint milliókat kerestem azzal, hogy megfogadtam ezt a tanácsot.

Remélem, mire e könyv végére érsz, legalább egy alapelvet te is magaddal viszel belőle. Talán a félelmet nem ismerő élet elvét. Vagy azt, hogy több szempontból is vizsgálj meg mindent. Vagy, hogy tudd, mennyire fontos a fejlődés. Bármelyik alapelv mond neked valamit, kapaszkodj bele. Tartsd szem előtt, amíg az életed részévé nem válik.

Amikor csúcson vagy, és a világ minden pénze a tiéd, akkor megváltozik a nézőpontod, és jobban figyelsz arra, ami igazán számít. Arra, hogyan segíthetsz másoknak. Nem tudok nyugodtan ülni a babérjaimon. Ha hetvenévesen is itt leszek még, akkor is szeretnék majd hozzájárulni a közösség életéhez, részt venni benne. Talán már kevésbé aktívan, de még mindig a kultúra része leszek, segítek majd előmozdítani. Lehet, hogy már nem fogok pattogni, de még mindig ott leszek, és megpróbálok segíteni.

Sokféleképpen segítettem már másoknak, ami talán nem annyira közismert. Ez a könyv azonban az egyik leghatékonyabb és leginkább messzeható módja annak, hogy segítsek. Hidd el, 50 Cent minden egyes merész tweetje vagy vad szövege mellett ott lesz Curtis Jackson valamelyik módszere. Minden tett mögött ott a kipróbált és bizonyítottan működő stratégia.

Itt az alkalom, hogy megosszam veled ezeket a stratégiákat, és általuk te is céltudatosan és magabiztosan mozogj a saját életedben. Örülök, hogy csatlakozol hozzám ezen az úton.

1. FEJEZET ISMERD FEL, HOGYAN ÉLHETSZ FÉLELEM NÉLKÜL

Egy fabatkát sem adnék olyan emberért, aki nem fél néha. A félelem az a fűszer, ami érdekessé teszi az előre vezető utat.

Daniel Boone

Néhány évvel ezelőtt felfogadtam egy Corentin Villemeur nevű francia srácot a honlapom működtetésére. Amikor éppen nem nekem dolgozott, Corentin szeretett hobbiból látványos környezetben szelfizni: egy meredély szélén egyensúlyozni, vagy egy felhőkarcoló tetején ülni, és lelógatni a lábát a peremről.

Amikor megmutatta ezeket a képeket a srácoknak az irodámban, azok a fejüket ingatva röhögtek, mondván: „Csak egy fehér fickó képes ilyesmire.” Számukra ez olyan volt, mint az ejtőernyőzés vagy a vadállatok simogatása. Fölösleges kockázat, amit csak olyanok vállalnak, akik még sosem tapasztaltak igazi veszélyt.

Én másképp láttam. Én a szabadság lehetőségét láttam meg benne. Ezért aztán egy nap felvittem Corentint a Times Square-en található régi irodám tetejére, hogy lőjön rólam néhány képet. De nem elégedtem meg azzal, hogy lelógassam a lábamat a magasból, inkább rátettem még egy lapáttal. Állt ott a tetőn egy víztorony, egy fából készült, hordószerű építmény, amely több emelettel magasodott fölénk. Habozás nélkül felmásztam rá a rozoga létráján, és leültem a szélére. Vagy negyven emelet magasan lehettem a levegőben. Alattam az utcán az emberek úgy néztek ki, mint hangyák a pikniken. Ha megcsúszom, jó sokáig zuhantam volna, amíg földet érek a járdán.

Nagy volt a kockázat, és szédítő a magasság, de nem éreztem semmilyen félelmet. Inkább gyönyörködtem a látványban. Balra tőlem a New York Times Building magasodott fölém, mögöttem a Hudson folyó csillogott. Hihetetlen energia járt át. A szülővárosomat madártávlatból látni ugyanolyan tettvággyal töltött el, mint amilyet fiatalabb koromban éreztem. New York City szó szerint a lábam előtt hevert. Az álmok városa. És én mindent megteszek, hogy megvalósítsam az álmaimat!

Hátradőltem, Corentin pedig készített egy látványos fotót az Instámra. Amikor visszaértem az irodámba, ezzel a szöveggel posztoltam a képeket:

Veszélyesen élek. Csak azért vagyok szabad, mert nem félek. Már mindent átéltem, amitől féltem.

Sok embernek tetszett a poszt. „Ez így van” – írta valaki, egy másik pedig hozzátette: „Ember, mennyire igaz, amit írsz!” De nem mindenki reagált pozitívan. Körülbelül egy héttel a kép közzététele után kaptam egy levelet a biztosítótársaságomtól, amelyben elmagyarázták, hogy ha még egyszer tudatosan kockára teszem az életemet, azonnal felmondják a biztosításomat.

Pedig nem kellett volna meglepődniük. Ha van tulajdonság, ami fiatal korom óta jellemző rám, akkor az az, hogy nem ismerem a félelmet.

Biztosan sokan azt hiszik, hogy rettenthetetlennek születtem. Lehet, hogy ez sugárzik belőlem, de nem ez az igazság.

Gyerekként féltem a sötétben. Ahogyan határozottan féltem attól is, hogy kinyírnak, amikor az utcán éltem, vagy megbénított a kudarctól való félelem, amikor elkezdtem rappelni. Mindenféle szorongást és félelmet átéltem már.

A különbség az, hogy nem engedem meg magamnak, hogy szép kényelmesen hozzászokjak ezekhez a félelmekhez. Megtanultam, hogy a kényelem az álmok gyilkosa. Elnyomja a tettvágyat. Elhomályosítja a jövőképet. Az önelégültség csapdájába csal.

Az első számú dolog, amihez a legtöbben hozzászoknak, a félelem. Nem mintha ezt bárki szívesen beismerné. Kérdezz meg valakit, hogy állandó félelemben él-e, valószínűleg rávágja majd: „Dehogy is!” De ilyenkor csak a büszkeség beszél belőlük. A legtöbb ember életét a félelem uralja. A veszteségtől való félelem. A kudarctól való félelem. Félelem az ismeretlentől. Félelem a magánytól.

Szerintem semmi szégyellnivaló nincs abban, ha félünk. Sőt, kismértékben kifejezetten hasznos is. Rengeteg valós veszély leselkedik ránk. Sok a rossz szándékú ember. Ha mindezzel tisztában vagyunk, akkor könnyebben elkerülhetjük a veszélyes helyzeteket.

Azt viszont nem engedhetjük meg magunknak, hogy beletörődjünk a félelmeinkbe. Ha félsz a veszteségtől, nem töltheted az életed azzal, hogy elkerülöd az intimitást és a szerelmet (amivel én is küzdöttem). Ha félsz a kudarctól, muszáj újabb és újabb kockázatokat vállalnod. Ha félsz az ismeretlentől, keresned kell az új tapasztalatokat és lehetőségeket. „Nem a halál az, amitől az embernek félnie kellene – mondta Marcus Aurelius római császár és filozófus –, hanem az, hogy soha nem kezd el élni.”1

Hogy mikor tanultam meg nem félni, azt egy konkrét eseményre tudom visszavezetni: édesanyám halálára. Nehezen leírható félelem. Anyám elvesztése még annál is jobban megrázott, mint amikor kilencszer belém lőttek. Még most, felnőtt férfiként is fáj a hiánya.

De a halálával anyám ritka ajándékot hagyott rám: elültette bennem a félelem nélküli élet magját. Sok idő kellett ahhoz, hogy ez a képesség teljesen kifejlődjön bennem. Sajnos még sok nehéz és veszélyes pillanatot kellett átélnem, mire magától értetődővé vált.

Ebben a fejezetben néhány olyan élményt és helyzetet mesélek el, amelyek segítettek, hogy a bátorság érzése megerősödjön bennem. Amelyek segítettek megértenem, hogy a félelem másik oldalán nem a veszély, de még csak nem is a halál vár – hanem a szabadság.

Szeretném bebizonyítani, hogy a félelemmentes élet olyan erő, amit te is kifejleszthetsz magadban. Egy izom, amit felépíthetsz, remélhetőleg anélkül, hogy át kellene élned azt a traumát, ami engem annyira megerősített. Nem kell elveszítened az édesanyádat, vagy túlélned, hogy kilenc golyót eresztenek beléd, hogy elhidd: bármit túlélhetsz, ami veled történik. Hogy az egyetlen dolog, amit nem győzhetsz le, ha egyáltalán nem vállalsz kockázatot.

NE FÉLJ ATTÓL, HOGY ELTALÁLNAK

Gyerekkoromban nem voltam valami jó csapatsportokban. Nem számított, mit játszottunk – focit, kosárlabdát vagy baseballt –, ha vesztettünk, mindig gyorsan rámutattam, kinek a hibájából történt.

– Hallod, azért kaptunk ki, mert nem tudod fogni a kicseszett emberedet! – mondtam a csapattársamnak, akit kosarazáskor rendre megvert az ellenfél támadója. – Egyfolytában hülyét csinál belőled. Miattad vesztettünk, tesó!

Nem mintha én magam ki akartam volna bújni a felelősség alól. Ha rosszul játszottam, vagy nem tudtam tartani az emberemet, én voltam az első, aki beismerte. Ez inkább arról szólt, hogy nem szerettem, ha a sikerem valaki más ügyességén vagy ügyetlenségén múlik. Ettől az érzéstől a mai napig nem sikerült megszabadulnom. Mindig azt mondom, hogy ha bármikor fogadnék a lóversenyen, akkor csakis magamra tennék, az istenit! Mert tudom, hogy olyan gyorsan fogok vágtatni, ahogy csak tudok.

Elég értelmes voltam ahhoz, hogy belássam, érzelmileg nem vagyok alkalmas a csapatsportokra. Olyan sportágra volt szükségem, amelyben ha veszítek, csak magamat okolhatom. A golfhoz és a teniszhez hasonló egyéni sportokat a környezetemben senki nem játszott. (Csak húsz percre laktam a US Open Flushing Meadows-i helyszínétől, de számomra az akkor egy másik világot jelentett.) Mifelénk általában akkor volt szokás futni, ha kergettek.

Volt azonban a közelünkben egy Police Athletic League nevű bokszterem, amelyet egy Allah Understanding nevű helyi bunyós vezetett. A közeli Baisley Project lakótelepen lakott, és még azokban az időkben nőtt fel, amikor az emberek tisztelték a jó bunyót, akartak bokszolni, és tartottak is tőle. Tizenkét éves korom körül kezdtem el nála edzeni, és szinte azonnal tudtam, hogy a boksz az én sportom.

Egy nap éppen az edzőteremben lógtam, amikor egy Black Justice nevű csávó ugrott be hozzá, az egyik bandatag kíséretében. Blackie, ahogy mi hívtuk, az egyik legelismertebb dílernek számított Baisley-ben, a Supreme Team, Queens akkori legnagyobb drogbandájának az egyik első embere. A kísérője lényegében a verőembere volt, mindenhová elkísérte, hogy a riválisai kétszer is meggondolják, bepróbálkoznak-e nála. Nem lehettek idősebbek tizennyolc-tizenkilenc évesnél, de a környéken mindenki ismerte őket. Blackie-ről lehetett tudni, hogy fegyvert hord, ezért jobb nem ujjat húzni vele.

Csend lett az edzőteremben, Blackie-t és a másik fickót figyelte mindenki. Aztán Blackie testőre szó nélkül megállt az egyik bokszzsák előtt, és megsorozta. Bam-bam, bam-bam-bam-bam.

A józan ész azt diktálta volna, hogy én, a legfiatalabb az egész kócerájban, tartsam a számat, és csak figyeljek. De talán éppen azért, mert én voltam a legfiatalabb, kicsit bátrabbnak éreztem magam, és nem tudtam kussban maradni. Amikor a fickó végzett a bokszzsákokkal, odaszóltam neki:

– Hallod, tesó, jól nyomod! – mondtam elég hangosan ahhoz, hogy minden jelenlévő hallja. – De az csak egy zsák, nem üt vissza.

Blackie megfordult.

– Mit mondasz, kiscsíra? Hozzám dumálsz?

– Nem, te egy nagy nigger vagy – válaszoltam gyorsan. – Hozzá beszélek – biccentettem az embere felé.

A legtöbb hozzájuk hasonló fickó azonnal szétrúgta volna a seggem, vagy még annál is rosszabbat tett volna. De ezek a srácok nyugodtan fogadták a beszólásomat. (Blackie nagylelkű volt, nem szállt el magától, mint sok más társa.) Nem sértődtek meg, hanem tisztelték a túlméretezett bátorságomat.

– Igen, tetszik ez a kölyök – mondta Blackie, és rám mutatott. – Bajnokok fognak kijönni innen, mert ezek a kis niggerek eszelősek.

Ez a felismerés önmagában is feldobta volna az egész napomat. De Blackie még ennél is jobbat tett velünk.

– Ráférne egy kis felújítás az edzőteremre, ha ki akarjuk kihozni a maximumot ezekből a harcosokból – jelentette ki, miután körülnézett a lepukkant helyiségben. – Milyen cuccokra van szükségetek? Írjatok össze mindent.

Két héttel később az edzőterem teljesen megújult. Blackie szerzett nekünk bokszcipőket, bokszruhákat, új köteleket, bokszzsákokat és egy új súlyzókészletet a régi rozsdás szett helyett, amit valószínűleg a hatvanas évek óta nem cseréltek. Ettől kezdve gondoskodott rólunk. Bármire is volt szükségünk, mindent megkaptunk tőle. Bár az épület elvben a Városfejlesztési és Szabadidősport Hivatalhoz tartozott, ezután Blackie edzőterme lett.

Nem azért járattam a számat, hogy betömjék, de végül is ez történt. Fontos lecke volt ez számomra, amit meg kellett tanulnom. A félelmet minden adandó alkalommal cselekvésre kell váltani, mert a bátrak nemcsak felismerik, de gyakran meg is jutalmazzák a közéjük tartozókat.

Nagydarab tizenkét évesként léptem be Allah edzőtermébe, és a hetven kilóm miatt a koromnál idősebbnek tűntem. Hallottad már azt a kifejezést, hogy „erőn felül teljesít”? Nos, abban az edzőteremben az első naptól kezdve messze a súlyomon és az életkoromon felül kellett teljesítenem. Nem akadt más korombeli gyerek az edzésen, így Allah Understanding utasítására azzal öklöztem, aki a súlycsoportomba tartozott, ami általában nálam négy-öt évvel idősebb ellenfeleket jelentett. Ez talán nem tűnik nagy dolognak, de óriási a különbség egy tizenkét és egy tizenhét éves között. Azok a tizenhét évesek gyakorlatilag már férfiak voltak, nekem meg még le se szálltak a golyóim. Lehet, hogy ugyanabban a súlycsoportba tartoztunk, de nem voltam olyan erős és érett, mint ők. Pokolian ijesztő érzést jelentett azokkal a srácokkal ringbe lépni.

Soha nem engedtem át magam ennek a félelemnek – leginkább azért, mert Allah Understanding nem engedte. Az egyik legjobb dolog, amit ő és a többi edző tett, hogy nem kényeztettek el. Ha egy idősebb fiú megütött edzés közben, nem szakították félbe a meccset, és nem kérdezték meg, jól vagyok-e. Arra akartak megtanítani, hogy küzdjek tovább, függetlenül attól, mennyire félek, vagy mennyire fáj.

Két dolgot tanultam meg ezekből a seggbe rúgásokból.

Először is azt, hogy túl tudom élni őket. Persze nem volt kellemes, amikor pofán vágtak. Elszédültem. Fájt. Könnybe lábadt a szemem. De ezek az ütések nem öltek meg. A fenébe is, még csak ki sem feküdtem tőlük. Amint rájöttem, hogy állom az ütéseket, és utána tovább tudok küzdeni, a félelem nagy része elpárolgott. Másodszor – és ezért örökké hálás leszek Allah Understandingnek –, megtanultam, ha nem szeretném, hogy megüssenek, akkor tennem kell valamit ellene.

– Tartsd magad előtt a kib@szott kezed! – kiabálta, ha lankadt az éberségem, és az ellenfelem betalált. Ha az ellenfelem sarokba szorított, és a testemre mért ütésekkel jött ellenem, Allah azt kiabálta: – Húzz vissza a ring közepére! – Allah Understanding arra tanított, hogy a büntetést nem kell szó nélkül tűrni. Mindig lehet tenni ellene valamit.

Tudták, hogy túlméretes vagyok, és gyakran túl erős ellenféllel állok szemben, de soha nem akartak elkényeztetni. Láttál már olyat, hogy egy kisgyerek elesik és felhorzsolja a térdét? A reakciója nagyban függ a szülő reakciójától. Ha a szülő odaszalad és aggódva kérdezi: „Ó, kicsim, jól vagy?”, a gyerek valószínűleg sírni fog. De ha a szülő felméri a helyzetet, látja, hogy a gyereknek nem esett baja, és nem kérdezi meg, hogy jól van-e, akkor a kicsi csak lesöpri a térdéről a koszt, és megy vissza játszani. Ilyen szülő volt számomra Allah Understanding. Megtanította, hogy lesöpörjem magamról az ütéseket, és folytassam, amit éppen csinálok. Nem szívtelenségből tette, hanem arra próbált nevelni, hogy rázzam le magamról az élettől elkerülhetetlenül érkező pofonokat, és a saját utamat járjam, ahelyett, hogy hagynám magam ide-oda lökdösni.

Amint megtanultam, hogy ne féljek az ütésektől, sokkal jobb bokszoló lettem. Én kezdeményeztem a harcot, és nem védekeztem folyton, közben azon aggódva, mivel próbálkozik be az ellenfelem. Megtanultam, hogyan diktáljam én a meccs feltételeit. Ha veszítettem, az nem azért történt, mert sarokba szorítottak és legyőztek, hanem azért, mert megtettem, ami tőlem telt, de egyszerűen nálam jobb bokszolóval kerültem szembe.

Régen történt, hogy utoljára pofán vágtak a ringben, de ezt a hozzáállást igyekszem megtartani mindenben, amit csinálok. Nem vagyok hajlandó félni attól, hogy megütnek. Tudom, hogy jönnek majd ütések, és némelyiktől egy pillanatra megtántorodom, de el tudom viselni. Sokan olyanok vagytok, mint a gyerek, aki leesik a rollerről, és várja, hogy az anyukája odajöjjön és megkérdezze: „Kicsim, jól vagy?”. Én nem ilyen vagyok. Ha leesem, nem várok együttérző szóra, vagy arra, hogy valaki odajöjjön megnézni, mi van velem. Azonnal talpra állok, és megyek tovább.

Elfogadtam, hogy az életben jönnek majd ütések, és némelyik be is fog találni. De mindig túl fogom élni, és kitartóan küzdök azért, amit akarok. Legyen ez a te hozzáállásod is.

NÉZZ SZEMBE A FÉLELEMMEL

Mint már mondtam, édesanyám halála kényszerített rá, hogy immunissá váljak a félelemmel szemben. Miután megtanultam, hogyan fogadjam a pofonokat, ez a képességem csak fokozódott. Egy ideig úgy tűnt, nem kell többé a félelem érzésével foglalkoznom. De persze nem ez történt. Amikor rám lőttek, egyértelműen újra felébredt bennem a félelem.

Az esetet követő hetekben mindenekelőtt azon kaptam magam, hogy nagyon félek azoktól az emberektől, akik meglőttek. Tudtam, hogy még mindig a közelben ólálkodnak, és alig várják, hogy befejezzék, amit elkezdtek.

Az érzelmi szorongás mellett a lövés okozta fizikai fájdalom is újra megismertette velem a félelmet. Nem abban a pillanatban, amikor eltaláltak – ilyenkor az adrenalin megakadályozza, hogy túl sokat érezz belőle –, hanem az azt követő hónapokban. Amint az adrenalin hatása elmúlt, és az orvos megnyugtatott, hogy túl fogom élni, elkezdtem élesen érezni az izmokat átszakító és csontokat porrá zúzó golyók hatását. Mindenem fájt – ahol a golyó áthatolt a hüvelykujjamon vagy az arcomon. Hónapokig úgy tűnt, mintha az egész testemben fejfájás uralkodna, az az állandó és mély lüktetés, amiről el nem tudtam képzelni, hogy a lábamban vagy a kezemben is érezhetem.

Minden alkalommal, amikor el kellett mennem a fizikoterápiára, és rá kellett nehézkednem a lábamra, vagy felszakadt a heg a hüvelykujjamon, pokolian fájt. Rájöttem, hogy félek, nehogy újra át kelljen élnem az egészet. Ettől talán még jobban féltem, mint a haláltól. De ahogy folytatódott a rehabilitációm, egy másik fontos igazságot is megértettem: azt, hogy számomra nem kellemes félni. Ez talán nyilvánvalónak hangzik, de azt hiszem, valójában ez tesz különlegessé. A legtöbb ember rendkívül jól együtt él a félelmeivel. Félsz a repüléstől? Ne utazz repülővel. Félsz a cápáktól? Ne menj el búvárkodni a karibi nyaraláson. Félsz a kudarctól? Akkor ne is próbálkozz semmivel. Sok ember így éli le az egész életét.

Én nem. Én utáltam félni. Utáltam a hátam mögé nézni. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy távol kell tartanom magam a környéktől, amíg elcsitulnak a kedélyek. Számomra a bujkálás majdhogynem rosszabb érzés volt, mint az a gondolat, hogy lelőhetnek.

Bizonyos szempontból az elszenvedett fizikai fájdalom a barátom lett. Messzebbre vitt, mint ahová a legtöbb ember hajlandó eljutni. Hidd el, ha valaki ilyen súlyosan megsérül, akkor más ember lesz belőle. Onnantól az ember inkább közelebb lép a problémához, de nem fut el előle. Én pontosan ezt tettem.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

Anta – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License